Справа № 127/25021/25
Провадження № 22-ц/801/312/2026
Категорія: 18
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

17 лютого 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Суркової Ірини Олександрівни
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В.В., повний текст якого складено 10 листопада 2025 року
у справі №127/25021/25
за позовом  ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
про визнання правочину удаваним,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.11.2022 року між нею та власником нежитлового приміщення – відповідачем укладено договір позички нерухомого майна на строк до 28.02.2025 року, за умовами якого нежитлове приміщення передається в строкове безоплатне користування. Водночас стверджує, що вказаний договір є оплатним, і вона щомісяця перераховувала ОСОБА_2 кошти в розмірі 300 євро. Оскільки нежитлове приміщення використовувалось нею та її колегами для ведення діяльності і було в зручному місці, вона погодилась підписати договір на умовах власника цього приміщення.
Вважає, що відповідач фактично уклав з нею договір оренди, а не договір позички нерухомого майна, чим приховав справжні договірні правовідносини.
З наведених підстав просила визнати удаваним договір позички нерухомого майна від 01.11.2022 року, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2 , та визначити, що фактично між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна, оскільки договір носить оплатний, а не безоплатний характер.
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом не досліджено правової природи укладеного між сторонами правочину, а також питання щодо отримання відповідачем економічної вигоди від користування приміщенням.
Вказує на те, що суд не дав належну оцінку показам свідків, які підтвердили, що відповідач до дати укладення договору передавав нежитлове приміщення у користування іншим особам, які також здійснювали там підприємницьку діяльність, що підтверджує систематичне використання приміщення з комерційною метою та отримання відповідачем доходу. Відтак вказує на удаваний характер правочину.
Звертає увагу на те, що на дату укладення спірного правочину відповідач був відсутній на території України, проте уповноваженої особи на право підписання договору не було, а тому під час розгляду справи у суді першої інстанції порушувалось питання про дійсність спірного правочину, а саме чи можна вважати належним чином укладеним договір, підписаний сторонами шляхом обміну його сканованими примірниками за допомогою електронної пошти. Проте суд не надав належної оцінки способу укладення спірного договору та не перевірив дотримання сторонами вимог щодо його форми.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Путілін Є.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 13 січня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Суркова І.О. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. 
Представник відповідача – адвокат Путілін Є.В. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладеного договір позички нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення площею 57 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення площею 57 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що з позовом про визнання правочину удаваним ОСОБА_1 звернулася після відкриття 20.01.2025 року Вінницьким міським судом Вінницької області провадження у справі № 127/40163/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди (внаслідок пожежі у спірному нерухомому майні).
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зокрема матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів оплатності оспорюваного правочину, що могло б свідчити про укладення договору оренди.
Перевіривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених вимог і доказів, що досліджувалися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін з таких підстав. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
У частині 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це впливає із суті правовідносин між ними. 
Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 827 до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу – «Найм (оренда» 
Відповідно до ч. 1, 2 статті 759, ч. 3 статті 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що користування чужою річчю є імперативно оплатним, крім випадків якщо сторони прямо домовилися про безоплатне користування річчю або якщо це випливає із суті відносин між ними.
01 листопада 2022 року між ОСОБА_2 (позичкодавець) та ОСОБА_1 (користувач) відповідно до статей 827-834 ЦК України укладено Договір позички нерухомого майна, відповідно до якого позичкодавець передає, а користувач приймає в строкове безоплатне користування майно – нежитлове приміщення площею 57 кв. м. в будівлі АДРЕСА_1 . Майно позичкодавець передає користувачу для організації та використання за своїми професійними потребами (всі види перукарських послуг). 
Пунктом 2.1 укладеного між сторонами Договору передбачено, що користувач вступає у строкове безоплатне користування майном у строк, вказаний в п. 8.1 Договору (з дати його підписання). 
Отже умови укладеного між сторонами Договору однозначно свідчать про його безоплатність. 
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин учинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Подібний висновок Верховний Суд виклав у постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 918/86/22, від 28 вересня 2022 року у справі № 906/494/20.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Отже питання удаваності правочину постає в зв`язку з іншим спором, що існує між сторонами, а останній вирішується із застосуванням норм, що регулюють правочин, який сторони насправді мали намір вчинити. 
В даному випадку позивачем заявлено окрему правову вимоги про визнання учиненого в листопаді 2022 року правочину – Договору позички нерухомого майна, – договором оренди. 
Відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22), від 22 лютого 2023 року в справі № 755/912/21 (провадження № 61-11314св22)).
Звертаючись до суду з позовом про визнання договору позички нерухомого майна від 01.11.2022 удаваним на підставі статті 235 ЦК України, ОСОБА_1 посилалась на те, що цей правочин фактично приховує договір оренди.
В той же час ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог зазначала, що спірний правочин є оплатним, і вона щомісяця перераховувала відповідачеві кошти в сумі 300 євро, а предмет договору – житлове приміщення використовується нею для ведення підприємницької діяльності. 
Верховний Суд у постанові від 29 січня 2025 року у справі № 755/13068/23 виклав свій висновок про те, що удаваність правочину має існувати в момент його вчинення. Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Удаваність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання чи внесення змін до правочину. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.
Як вбачається із змісту договору позички нерухомого майна, такий укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які іменуються як позичкодавець та користувач (відповідно).
На підтвердження обставин оплатності договору позивач ОСОБА_1 надала копію банківської квитанції № 177343929, виданої А-банком про те, що 5 вересня 2024 року о 9.31 год. вона перерахувала на інший банківський рахунок грошові кошти в сумі 13 770 грн. 
Зазначена квитанція не містить ні призначення платежу, ані даних про його отримувача, а саме про те, що відповідні кошти перераховані саме ОСОБА_2 .
Крім того, за твердження позивачки, сума орендної плати на місяць складала 300 євро, тобто виходячи з офіційного курсу НБУ станом на час переказу 15 180 грн, тоді як вона перерахувала 13 770 грн. 
Зважаючи на те, що строк дії договору розпочався в листопаді 2022 року, позивач мала б надати не одну, а 23 відповідні квитанції (2 за 2022 рік, 12 за 2023, і 9 квитанцій за 224 рік), проте цього не зробила. 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не доводять оплатності спірного правочину.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за змістом частини першої статті 235 ЦК України удаваність правочину може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладення з метою приховання іншого правочину, водночас позивач у позовній заяві посилалась на недійсність укладеного договору позички нерухомого майна також і внаслідок недодержання сторонами вимог, що встановлені ч. 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на недотримання стороною спірного правочину (відповідачем) вимог закону щодо форми договору та способу його укладення, посилаючись на статті 205, 207 ЦК України. 
При цьому за змістом позовної заяви, вона не заперечувала факту укладення правочину, стверджуючи лише, що насправді було укладено не договорі позички нерухомого майна, а договір його оренди. 
Не заперечувався факт укладення відповідного договору і відповідачем, а відтак посилання на нібито неукладення договору через недотримання форми (способу) його укладення в апеляційній скарзі не розглядаються апеляційним судом. 
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної не знайшли свого підтвердження. Зміст договору позички нерухомого майна від 01.11.2022 року прямо свідчить про те, що сторони усвідомлювали безоплатний характер укладеного правочину, в тому числі і ОСОБА_5 , яка виступала в якості користувача нежитлового приміщення. В договорі чітко зазначено, що позичкодавець передає, а користувач приймає в строкове безоплатне користування нерухоме майно (п.1.1).
Твердження позивача про фактичну сплату нею орендної плати в сумі 300 Євро є голослівними та не підтверджені жодними доказами у матеріалах справи.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо судових витрат
По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Суркової Ірини Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий     І.М. Стадник 

Судді      Ю.Б. Войтко 

І.В. Міхасішин