ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/25708/24
адміністративне провадження № К/990/45746/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Бучик А.Ю., розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Дєєва М.В., та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Головко О.В. (доповідачка), Ясенової Т.І., Суховарова А.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
I. ІСТОРІЯ СПРАВИ
I.I Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» (далі також - ТОВ «ПОЛЛІСТАР», Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Дніпровської міської ради (далі також Дніпровська міськрада, відповідач), у якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 22 травня 2024 року № 151/50 «Про відмову ТОВ «Поллістар», код ЄДРПОУ 43373030, у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Шинній, 1 Г (Шевченківський район) по фактичному розміщенню мінізаправної станції (далі також спірне, оскаржене рішення);
- зобов`язати Дніпровську міську раду надати ТОВ «Поллістар», код ЄДРПОУ 43373030, дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Дніпро по вул. Шинній, 1 Г (Шевченківський район) по фактичному розміщенню мінізаправної станції.
2. В обґрунтуванні підстав позову та заявлених у ньому вимог наводились аргументи про те, що оспорене у цій справі рішення відповідача є протиправним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивач надав усі необхідні документи для надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування закладів торгівлі під нерухомим майном позивача, а визначених законом достатніх правових і фактичних підстав для ухвалення такого рішення, на думку Товариства, не існувало.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Дніпропетровський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив, про що ухвалив рішення від 17 квітня 2025 року.
4. Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних в цій справі правовідносинах фактично існували і були доведені під час судового розгляду справи підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству, передбачені частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.
5. Суд першої інстанції не встановив суттєвих недоліків у процедурі прийняття оскарженого рішення відповідача, й відповідні доводи Товариства в цій частині обґрунтувань позову відхилив.
6. Висновок суду про відмову в позові обґрунтований, зокрема, покликанням на те, що придбаний Товариством та розміщений на земельній ділянці, стосовно якої ним порушувалось питання про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, об`єкт незавершеного будівництва зведений на такій ділянці самочинно, й такі обставини підтверджуються зібраними у провадженні доказами та були встановлені у рішенні суду в іншій справі.
7. За результатом апеляційного перегляду справи Третій апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін, погодившись з викладеними у такому рішенні висновками щодо застосування норм матеріального права і констатувавши дотримання судом процесуальних норм.
I.III Короткий зміст вимог касаційної скарги
8. Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
II. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що 01 червня 2021 року відбулися публічні торги на майданчику ДП «Сетам», номер лоту: 419463 (міні автозаправна станція заг. пл. 14,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вулиця Шинна, будинок 1-Г). Торги здійснені з метою погашення заборгованості у виконавчому провадженні 65191018. Вказані обставини підтверджує протокол № 540972 проведення електронних торгів від 01 червня 2021 року.
10. 20 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. було видано свідоцтво яким, відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту приватного виконавця про проведені електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, посвідчено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Поллістар» (код ЄДРПОУ 43373030) належить на праві власності майно, що складається з міні автозаправної станції (опис об`єкта: літ. А-1 - операторна, загальною площею 14,4 кв.м; літ. 6-1 - мет.цист.ДІ, 95 бенз; літ. 6-1 - мет. цист. газова; І, ІІ, III - реклама; літ. Ї - замощення; літ. Г - огорожа), що розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вулиця Шинна, будинок 1-г, реєстраційний номер нерухомого майна - 2207907912101.
11. З метою отримання в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене нерухоме майно, 16 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» направило до міського голови Дніпровської міської ради Філатова Б.А. клопотання, в якому просило надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування закладів торгівлі (03.09), орієнтовною площею 0,45 га (450 кв.м.) під нерухомим майном ТОВ «Поллістар» за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вулиця Шинна, будинок 1-г.
12. До клопотання були надані такі документи: протокол проведення електронних торгів № 540972 від 01 червня 2021 року; копія свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 441 від 20 липня 2021 року; витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно; технічний паспорт міні автозаправної станції від 23 червня 2020 року (інвентаризаційна справа 0016680); статутні документи ТОВ «Поллістар»; докази плати земельного податку за використання земельної ділянки; витяг з публічної карти Гугл-мепс щодо бажаного місця розташування земельної ділянки.
13. Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради листом від 15 лютого 2024 року № 7/13-331 повідомив позивача про те, що на виконання доручення міського голови департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було розглянуто клопотання від 16 січня 2024 року (зареєстроване 29 січня 2024 року за вх. № 36/178) стосовно оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по вул. Шинна, 1 Г.
14. Із зазначеного питання повідомлено таке. Під час розгляду наданого пакета документів, було виявлено, відсутність посвідченої належним чином копії статуту ТОВ «ПОЛЛІСТАР», графічного матеріалу, що забезпечує чітке відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки, із зазначеним місцем розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці.
15. Оскільки наданий пакет документів не був повним, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради просив у додаток до клопотання від 29 січня 2024 року (вх. № 36/178), адресованого міському голові, надати: актуальний графічний матеріал, що забезпечує чітке відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки із зазначеним місцем розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці; належним чином посвідчену копію статуту ТОВ «ПОЛЛІСТАР».
16. 21 лютого 2024 року позивачем направлено заяву до відповідача про долучення документів до клопотання від 16 січня 2024 року, до якої долучив: топографічний план земельної ділянки у масштабі 1:500 м, що є актуальним графічним матеріалом, що забезпечує чітке відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки із зазначеним місцем розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; статут ТОВ «ПОЛЛІСТАР».
17. 04 березня 2024 року позивач направив заяву на адресу відповідача, в якій просив повідомити результати розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою.
18. 05 березня 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Поллістар» направив відповідачу адвокатський запит № 05/03-01, в якому вимагав надати детальну інформацію щодо стадії розгляду клопотання позивача від 16 січня 2024 року.
19. Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 15 березня 2024 року № 8/13-553 заявника повідомлено, що листом від 15 лютого 2024 року № 7/13-331 ТОВ «ПОЛЛІСТАР» було проінформовано про стан розгляду клопотання від 29 січня 2024 року вх. № 36/178, а саме про неповний пакет документів та необхідність надання: актуального графічного матеріалу, що забезпечує чітке відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки із зазначеним місцем розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці; належним чином посвідченої копії статуту ТОВ «ПОЛЛІСТАР».
20. Листом цього ж Департаменту від 20 березня 2024 року № 7/13-503 позивач був повідомлений, що на виконання доручення міського голови департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було розглянуто клопотання від 11 березня 2024 року (вх. № 36/495) стосовно надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Шинній, 1 Г. Стосовно зазначеного питання Товариство повідомлено про таке. Відповідно до наданого заявником графічного матеріалу відсутні позначені межі земельної ділянки по вул. Шинній, 1 Г. Наданий пакет документів є неповним. У зв`язку з цим Товариству запропоновано у додаток до клопотання від 11 березня 2024 року вх. № 36/795 (на ім`я міського голови) надати актуальний графічний матеріал, що забезпечує чітке відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки із зазначеним місцем розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці.
21. Департамент по роботі з активами Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради листом від 25 березня 2024 року № 4/16-197 повідомив позивача про розгляд звернень від 22 березня 2024 року № 14/13-148 №14/13-148 та клопотання від 11 березня 2024 року № 36/495, та зазначив, що за матеріалами плану зонування території міста частина зазначеної земельної ділянки розташована в зоні розміщення підприємств V класу шкідливості (СЗ3 50 м) В-5, частина - в зоні транспортної інфраструктури, територій вулиць, майданів (у червоних лініях), доріг ТР-2. За даними інформаційної бази містобудівного кадастру: - зазначена ділянка розташована в межах Шевченківського району міста; - частина ділянки розташована в межах визначених червоних ліній просп, Богдана Хмельницького та вул. Шинної. Схему червоних ліній проспекту Богдана Хмельницького та вул. Шинної в районі запитуваної ділянки розглянуто на засіданні архітектурно-містобудівної ради (протокол від 27 квітня 2018 року № 151). 
22. У вказаному листі також зазначено, що відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин в межах червоних ліній вулиці не допускається. Вказано на відсутність відомостей щодо наявності дозвільної та проєктної документації на запитуваний об`єкт, прийняття його в експлуатацію, присвоєння йому офіційної адреси. Вказано, що земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні ПЛ-150 кВ, опора якої розташована в безпосередній близькості до запитуваної ділянки. У зв`язку з цим звернута увага на статтю 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», яка забороняє розташовувати автозаправні станції або сховища пально-мастильних матеріалів у межах охоронних зон об`єктів енергетики. Окрім цього, наголошено, що розміщення об`єкта (міні автозаправної станції) не відповідає вимогам чинного законодавства України, містобудівній документації, будівельним нормам, держаним стандартам та правилам.
23. Розглянувши клопотання ТОВ «ПОЛЛІСТАР» від 29 січня 2024 року (вх. № 36/178), від 11 березня 2024 року (вх. № 36/495), від 15 березня 2024 року (вх. № 36/495), заяву від 21 лютого 2024 року (вх. № 36/178), Дніпровська міська рада прийняла рішення від 22 травня 2024 року № 151/50, яким відмовила ТОВ «Поллістар» у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Шинна 1Г по фактичному розміщенню міні автозаправної станції, у зв`язку з тим, що:
- згідно з свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 20 липня 2021 року № 441 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на земельній ділянці розташована міні автозаправна станція (відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 25 березня 2024 року № 7/1-0324 - одноповерхова капітальна будівля, незавершена будівництвом);
- частина ділянки розташована в зоні транспортної інфраструктури, території вулиць, майданів, доріг ТР-2;
- частина ділянки розташована в межах визначених червоних ліній просп. Богдана Хмельницького та вул. Шинної;
- відсутні відомості щодо наявності дозвільної та проєктної документації на запитуваний об`єкт, прийняття об`єкта в експлуатацію;
- відсутні відомості щодо присвоєння об`єкту офіційної адреси;
- земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні повітряної лінії електропередачі напругою 150 кВ, опора якої розташована безпосередньо поруч до зазначеної ділянки.
24. Вважаючи зазначене рішення протиправним, Товариство, стверджуючи про порушення його прав внаслідок прийняття відповідачем такого адміністративного акта, оскаржило його у судовому порядку.
III. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
25. Підставами для відкриття касаційного провадження у справі, яка перебуває на розгляді, слугували доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув та вирішив справу з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.
26. Наявність передбачених процесуальним законом правових підстав для касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій скаржник обґрунтовує покликанням на пункт 1 (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) та пункт 4 (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу) частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
27. Аргументація доводів та вимог касаційної скарги полягає у тому, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, застосував норму права, зокрема частину третю статті 123 Земельного кодексу України, без врахування висновків щодо застосування норми права, викладених: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року (справа № 688/2908/16-ц), постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 819/654/17, від 10 жовтня 2024 року у справі № 380/5929/21 та від 25 лютого 2025 року у справі № 420/1414/24 щодо переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою на відведення земельної ділянки.
28. Товариство вважає, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на зміст оскарженого рішення Дніпровської міської ради № 151/50, в якому відсутня детальна та чітко відображена інформація стосовно конкретних підстав для відмови у наданні дозволу, зокрема, не зрозуміло, у чому саме полягала невідповідність місця розташування земельної ділянки та порушення норм законодавства, містобудівної документації та інше. Це, як вважає позивач, вказує на невиконання відповідачем вимог стосовно належної мотивації прийнятого ним рішення та засвідчує його невідповідність визначеним у процесуальному законі критеріям, за якими адміністративний суд перевіряє законність оспореного адміністративного акта суб`єкта владних повноважень (частині друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України), що, на переконання заявника скарги, суди попередніх інстанцій не врахували.
29. Процедурні порушення з боку судів попередніх інстанцій скаржник бачить й у тому, що в оскаржених судових рішеннях не надана належна оцінка усім наявним у справі доказам і не здійснено їх дослідження у встановленому процесуальним законом порядку, а обставини, які є істотними та мають вирішальне значення для правильного вирішення цього спору, з`ясовані судами на підставі недопустимих доказів та судового рішення, яке станом на момент прийняття відповідачем спірного рішення ще не набрало законної сили і тому не могло бути враховане Дніпровською міськрадою як джерело інформації під час прийняття спірного рішення.
30. Дніпровська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому висловлює незгоду з касаційною скаргою та заперечує наведені у ній доводи та вимоги як такі, що є безпідставними та необґрунтованими.
31. Зокрема, відповідач стверджує, що доводи касаційної скарги фактично дублюють доводи позовної заяви та апеляційної скарги і не містять жодних обґрунтованих підстав для скасування законних та належно вмотивованих рішень судів попередніх інстанцій. 
32. За доводами відзиву, спірне рішення містить передбачені законом правові підстави для його прийняття й покликання на конкретні фактичні обставини щодо підтвердження таких підстав, є належно обґрунтованим, про що правильно зазначено в оскаржених судових рішеннях судів попередніх інстанцій.
33. Відповідач наполягає на тому, що з`ясовані судами на підставі наявних у справі матеріалів обставини підтверджують й те, що належна Товариству й розташована на бажаній до відведення йому земельній ділянці будівля автозаправної станції зведена самочинно і такий факт підтверджується не тільки відповідним судовим рішенням, ухваленим у інший судовій справі господарським судом, а й конкретними доказами та установленими за результатом їх дослідження обставинами, з огляду на що ненабрання таким судовим рішенням законної сили не може бути самостійною і достатньою причиною для спростування таких обставин. 
34. До того ж, за позицією Дніпровської міськради, зазначена будівля автозаправної станції є такою, що належить до об`єктів самочинного будівництва, у розумінні, зокрема, положень статті 376 Цивільного кодексу України та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, викладених, у тому числі, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 та інших, згідно з якими реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного.
35. З огляду на таке відповідач наполягає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та дотримання ними норм процесуального права й фактично зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
36. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить у її задоволенні відмовити, а оскаржені судові рішення - залишити без змін.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
37. Частиною першою статті 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
38. За змістом частини першої статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
39. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144 Конституції України).
40. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні».
41. Пункт 34 частини першої статті 26 вказаного Закону встановлює, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
42. Відповідно до частин другої, третьої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
43. Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі виникнення інших підстав, передбачених законом (пункт «г» частини першої статті 82 Земельного кодексу України).
44. Абзац перший частини першої статті 116 Земельного кодексу України встановлює, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
45. Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначений статтею 124 Земельного кодексу України, у частинах першій, другій якої наведене таке правове регулювання:
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
46. Частина друга статті 134 Земельного кодексу України визначає, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
47. Згідно з положеннями частини третьої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
48. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування унормований статтею 123 Земельного кодексу України, яка передбачає, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (абзаци перший, другий, четвертий частини першої вказаної статті).
49. За правилами частин першої, абзаців першого, другого частини другої, частини п`ятої статті 791 цього ж Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
50. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Такі положення містить абзац перший частини другої статті 123 Земельного кодексу України.
51. За нормами абзацу другого частини другої статті 123 Земельного кодексу України у клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
52. Згідно з положеннями абзацу першого частини третьої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
V.I Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
53. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
54. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
55. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, та доводів касаційної скарги, які зумовили відкриття касаційного провадження у справі, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.
56. Положення частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України передбачають, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
57. Водночас після реєстрації у встановленому законом порядку права власності на закінчений будівництвом об`єкт, особа, за якою таке речове право зареєстроване, набуває правового статусу власника нерухомого майна, на якого поширюються усі сумісні із таким статусом гарантії, права та обов`язки, закріплені відповідними нормами права, зокрема, щодо офіційного визнання та захисту такого права державою.
58. За нормами статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України набуте в порядку, визначеному законом, та зареєстроване згідно із законодавством право приватної власності на нерухоме майно є непорушним, що надає відповідні гарантії власнику від протиправних посягань на нього та створює легітимні очікування, що позбавлення такого права або його обмеження можливе виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
59. Такий висновок щодо застосування норм права Верховний Суд навів у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 320/15890/23, у якій також розкрито змість поняття «легітимні очікування» і його значення для регулювання поведінки учасників публічно - правових відносин.
60. Так, Суд зазначав, що поняття «легітимні очікування» було сформульовано у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - також ЄСПЛ), наприклад, у пункті 51 рішення у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland» (заява № 12742/87), в якому, як вважається, уперше було розроблено поняття «легітимне очікування» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ визнав виникнення у компаній-заявників легітимного очікування на земельну ділянку з метою її меліорації на підставі рішення державного органу про надання дозволу на розробку плану. Дозвіл на планування, який не міг бути скасований органом влади з питань планування, був складовою частиною власності компанії-заявника. Таким чином, ЄСПЛ зробив висновок, що у цій категорії справ легітимне очікування засновується на розумно обґрунтованому посиланні на правовий акт (індивідуальної дії), який має належну правову основу і який підтверджує право власності.
61. У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має легітимне очікування, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (пункт 68 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03; пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10).
62. З цього приводу у пункті 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and Others v. Georgia» (заява № 18768/05) зазначено, що для того, щоб «очікування» було «законним», воно повинне бути більш конкретним, ніж звичайна надія і бути заснованим на нормі права або правовому акті (див. також пункт 39 рішення у справі «Ceni v. Italy», заява № 25376/06).
63. Правова позиці ЄСПЛ щодо наявності достатнього правового підґрунтя для виникнення в особи легітимних очікувань неодноразово була застосована у національній судовій практиці. Приміром, у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має легітимне очікування успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
64. У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року, ухваленій у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 120/8450/20-а, наводились мотиви про те, що принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів законодавства, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто, якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися на отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту. Такий підхід забезпечує особам, на яких поширюється дія рішень органів публічної влади, можливість завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків.
У цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинне відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (пункт 61 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року)).
65. Беручи до уваги приписи частин першої, другої та четвертої статті 41 Конституції України, з якими кореспондуються норми частин першої та другої статті 321 Цивільного кодексу України, а також застосовуючи вищезгадані правові позиції Верховного Суду та практику ЄСПЛ як джерело права, колегія суддів висновує, що кожний, за ким у встановленому законом порядку зареєстровані відповідні речові права на об`єкти нерухомого майна, зокрема, капітальні споруди, має легітимні очікування на те, що такі права визнаються та захищаються державою, є непорушними і що позбавлення або обмеження цих прав, чи пов`язаних з ними прав, обов`язків та інтересів можуть бути здійснені виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
66. Для правильного вирішення спору у справі, що розглядається, має значення й неодноразово згаданий та роз`яснений у практиці Верховного Суду, зокрема, в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 та інших принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, інших об`єктів нерухомого майна, який полягає у тому, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
67. У цій справі суди попередніх інстанцій з`ясували, що капітальна споруда та пов`язані з нею елементи, які становлять єдиний комплекс мінізаправної станції, були придбані Товариством з публічних торгів, на які зазначене майно виставлялось на продаж саме як нерухоме майно, на яке за попереднім власником (теж юридичною особою) вже було зареєстроване право приватної власності, яке не було припинено у встановленому законом порядку. За результатами торгів Товариство отримало правовстановлюючий документ (свідоцтво), яке за законом є підставою для реєстрації речового права за позивачем на вказане майно саме як на нерухоме майно, і щодо такого права (приватної власності) фактично була проведена його державна реєстрація.
68. У ході розгляд цієї справи не спростовано, що відомості про право приватної власності Товариства на будівлю міні автозаправної станції фактично внесені та наявні у Державному реєстрі прав й державної реєстрації припинення такого права у порядку, передбаченому законом, не здійснювалось. Тому, в силу приписів абзацу першого частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
69. Враховуючи зазначене та з`ясовані судовим розглядом цієї справи обставини, це означає, що у Товариства на підставі Конституції та законів України, виданого йому правовстановлюючого документа у вигляді свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а також з огляду на проведену уповноваженим органом державну реєстрацію речового права (власності) на придбане нерухоме майно, підтверджену витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно, виникли законні (легітимні) очікування на наявність у нього права на подання до уповноваженого на розпорядження землями комунальної власності органу клопотання про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення йому в користування земельної ділянки під таким майном в порядку статті 123 Земельного кодексу України.
70. З огляду на зазначене відмова відповідача у наданні такого дозволу порушує гарантоване законом право Товариства на отримання у користування земельної ділянки, розташованої безпосередньо під належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, і не ґрунтується на нормах законодавства й судовій практиці щодо їх застосування.
71. Верховний Суд підкреслює і те, що цей спір виник саме у земельних відносинах та пов`язаних з реалізацією Товариством права на безоплатне отримання земельної ділянки комунальної власності, виконанням органом місцевого самоврядування повноважень щодо передачі земельної ділянки у користування.
72. Предмет спору, який існує у справі, що розглядається, не охоплює жодних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно або у сфері містобудівної діяльності й не стосується правомірності набуття Товариством речових прав на капітальну споруду, розташовану на бажаній до отримання землі, або порядку її побудови.
73. Тому предмет доказування у цій справі не охоплює обставини стосовно правомірності набуття Товариством речового права на належну йому капітальну споруду, її правового статусу та характеру будівництва (самочинного чи ні).
74. Не визначені такі обставини як підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою й у нормах частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, яка передбачає вичерпний перелік документів, який необхідно додавати до клопотання про надання дозволу на розроблення землевпорядної документації, а також забороняє уповноваженому на розпорядження землями комунальної власності органу вимагати інші, не передбачені цієї статтею документи.
75. З огляду на це відповідач, обґрунтовуючи оскаржене у цій справі рішення покликаннями на відсутність дозвільної, проєктної та іншої документації на будівництво і самочинністю побудови належного Товариству об`єкта нерухомого майна, а також висловлюючи заперечення стосовно виникнення у заявника речових прав на таке майно, діяв всупереч закону. Це дає підстави стверджувати, що суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку таким обставинам, вийшли за межі предмету доказування у справі, яка розглядається, а отже допустили істотні порушення норм процесуального права.
76. Окрім цього, колегія суддів зазначає, що статтею 123 Земельного кодексу України регламентований порядок передачі земельних ділянок у користування, який передбачає визначену земельно-правову процедуру, включно з такими послідовними стадіями:
1) подання зацікавленим суб`єктом клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у користування;
2) отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивованої відмови у його наданні);
3) розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання проєкту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, для прийняття відповідного рішення.
77. Отже, дозвіл і проєкт землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у користування. Прийняття відповідним суб`єктом владних повноважень рішення про надання земельної ділянки у користування, яким, серед іншого, також затверджується відповідна документація із землеустрою, згідно зі статтею 123 Земельного кодексу України є завершальним етапом процедури надання земельних ділянок у користування.
78. Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта і жодним чином не гарантує прийняття позитивного і остаточного рішення щодо її відведення у власність або в користування заявникові, фактичного її передання іншому власнику.
79. Окрему увагу Верховний Суд звертає на те, що саме під час розробки проєкту землеустрою, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у користування, зокрема, невідповідність земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки у користування.
80. Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права Верховний Суд навів у постанові від 23 вересня 2025 року у справі № 380/13720/24.
81. Із зазначеного Суд висновує, що відповідач передчасно відмовив у наданні позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатом поданого Товариством клопотання про надання такого дозволу з покликанням на те, що частина бажаної до отримання у користування земельної ділянки перебуває у межах червоних ліній та охоронній зоні лінії електропередачі.
82. Інших підстав для відмови Товариству в наданні йому вищезазначеного дозволу відповідач у спірному рішенні не вказав і не довів їх існування під час розгляду цієї справи з наданням на підтвердження цих обставин відповідних доказів.
83. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц сформульований правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
84. Ці ж правові позиції були застосовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 755/11605/21, який наголосив на тому, що Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
85. Такий підхід до статусу і компетенції суду касаційної інстанції корелюється з положеннями частин першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом яких касаційний суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права й не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
86. За наведеного, Верховний Суд констатує, що у світлі фактичних обставин цієї справи та правової регламентації спірних правовідносин, у яких виник спір, відмова відповідача у наданні Товариству дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення йому в користування зазначеної у клопотанні земельної ділянки не ґрунтується на законі та порушує права позивача.
87. Фактичні обставини цієї справи та наявне у спірних правовідносинах правове регулювання дають підстави вважати, що позивач обрав належний і ефективний спосіб судового захисту своїх прав, який не суперечить закону та узгоджується із повноваженнями адміністративного суду при вирішенні справи, а тому поданий Товариством позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
88. Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального і не дотримавшись вимог норм процесуального права, не врахувавши усіх обставин справи, які охоплюються предметом доказування, дійшов помилкового висновку про безпідставність заявлених Товариством позовних вимог й необґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Суд апеляційної інстанції таких помилок не виправив, у результаті чого ухвалив постанову, яка також не відповідає закону.
V.IІ Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
89. За правилами частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
90. Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах доводів та вимог касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій помилково відмовили у задоволені позову й неправильно застосували норми матеріального права, у зв`язку з чим ухвалили судові рішення, які не відповідають закону та підлягають скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
VI. Розподіл судових витрат
91. Абзацом першим частини першої, частиною шостою та абзацом першим частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
92. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
93. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
94. Згідно з положеннями підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 356 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням, у тому числі: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
95. Суди попередніх інстанцій розподіл судових витрат не здійснювали, позаяк дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
96. Проте, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для скасування ухвалених у цій справі судових рішень та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, то у такому випадку Суд змінює розподіл судових витрат, відповідно до якого такі витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради як суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі.
97. Згідно з положеннями частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
98. На аркуші справи 23 у томі 1 матеріалів справи наявна квитанція про сплату судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 6056 гривень. В суді апеляційної інстанції позивач сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 гривень, а за подання касаційної скарги Товариство сплатило 4844,80 гривень. Відомості про сплату позивачем інших судових витрат і заяв або клопотань про їх розподіл у матеріалах справи відсутні.
99. Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають розподілу, Верховний Суд виходить з такого.
100. Підпунктами 1-3 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» встановлений розмір ставок судового збору, а саме: за подання, зокрема, юридичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду - 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
101. Водночас, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
102. Станом на момент звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб був встановлений на рівні 3028 гривень.
103. Матеріали справи засвідчують, що позовна заява в суді першої інстанції подана засобами поштового зв`язку у паперовій формі, а скарги на судові рішення в судах апеляційної та касаційної інстанцій - в електронній формі через електронний кабінет у системі «Електронний суд».
104. Позовна заява містить основну і похідну позовні вимоги, які нерозривно пов`язані та фактично становлять одну вимогу немайнового характеру.
105. У зв`язку з наведеним та беручи до уваги встановлені законом розміри ставок судового збору, за подання позовної заяви у цій справі Товариству належало сплатити 3028 гривень, за подання апеляційної скарги - 3633,60 гривень (3028*150 відсотків*0,8), а за подання касаційної скарги - 4844,80 гривень (3028*200 відсотків*0,8), що загалом становить 11506,40 гривень. Саме в такому розмірі й підлягають розподілу понесені позивачем під час розгляду цієї справи судові витрати.
106. Решта сплачених позивачем судових витрат є такими, що сплачені в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а тому можуть бути йому повернуті в порядку, визначеному статтею 7 Закону України «Про судовий збір», однак не підлягають розподілу за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
107. Керуючись статтями 139, 340, 341, 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 22 травня 2024 року № 151/50 «Про відмову ТОВ «ПОЛЛІСТАР», код ЄДРПОУ 43373030, у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Шинній, 1 Г (Шевченківський район) по фактичному розміщенню мінізаправної станції.
Зобов`язати Дніпровську міську раду надати Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР», код ЄДРПОУ 43373030, дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Дніпро по вул. Шинній, 1 Г (Шевченківський район) по фактичному розміщенню мінізаправної станції.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Янтарна, буд. 83, корп. 2, кв. 24, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43373030) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради (пр. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26510514) понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 11506,40 гривень (одинадцять тисяч п`ятсот шість гривень сорок копійок).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: А.І. Рибачук

А.Ю. Бучик