ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/2555/25
категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Житомирської області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» з позовом про визнання протиправним і скасувати наказу Господарського суду Житомирської області (далі – відповідач) від 01 січня 2025 року № 1-к «Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям апарату Господарського суду Житомирської області у 2025 році» у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років державної служби з 01 січня 2025 року відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуваним наказом, на виконання положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року №4059-ІХ (далі – Закон України №4059-ІХ), звужується обсяг прав, пільг, компенсацій і гарантій державних службовців, і такий суперечить нормам закріпленим в Конституції України, Бюджетному кодексі України. 
Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
До суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що застосування судом норм Закону України №4059-ІХ стосовно нарахування надбавки за вислугу років указаній особі (позивачу) відповідає нормам чинного законодавства України.
Ухвалою суду від 04 квітня 2025 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 240/7215/24.
Великою Палатою Верховного Суду 19 лютого 2026 року було ухвалено постанову у справі №240/7215/24.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що позивач у спірний період працював у Господарському суді Житомирської області.
Відповідно до наказу керівника апарату Господарського суду Житомирської області № 254-к від 01 грудня 2021 року, позивачу встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50% місячного посадового окладу, як такій, вислуга років якого на державній службі станом на 06 грудня 2021 року склала 17 років.
01 січня 2025 року наказом керівника апарату Господарського суду Житомирської області №1, позивачу з 01 січня 2025 року встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30% посадового окладу.
Позивач уважає, що оскаржуваний наказ у частині встановленого їй розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік є протиправним, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Організацію судової влади, зокрема загальні питання організаційного забезпечення діяльності судів, визначено в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 1402-VIII).
Згідно з частиною 1 статті 150 Закону України № 1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Правовий статус державного службовця та відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 889-VIII).
Відповідно до частини 1 статті 7 названого Закону державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Згідно з частиною 1 статті 46 Закону України № 889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Відповідно до статті 52 Закону України № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Пунктом 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №4059-ІХ установлено, що в 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині 7 статті 50 Закону України № 889-VIII.
Пункт 13 названого розділу передбачає, що в 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати – посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати – премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Грошова допомога, що виплачується державному службовцю під час надання щорічної основної відпустки, визначається у розмірі суми посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця станом на останній день місяця, що передує першому дню такої відпустки, незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці.
Норми Закону України № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до 3 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №4059-ІХ зупинено на 2025 рік дію частини 1 статті 52 Закону України № 889-VIII в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад.
Суд зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із установленням позивачці у 2025 році надбавки за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Тим часом Велика Палату Верховного Суду розглянула 19 лютого 2025 року справу №240/7215/24 як зразкову, предметом спору в якій було встановлення надбавки за вислугу років на державній службі в 2024 році.
У зазначеній постанові висловлені такі узагальнені висновки:
«Нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивачки як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.».
Додатково суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад» від 11 березня 2025 року №4282-IX (далі – Закон України № 4282-IX) внесені зміни до статті 52 Закону України № 889-VIII, виклавши її в новій редакції.
З 01 квітня 2025 року набули чинності внесені згаданим вище Законом зміни, а частина 1 статті 52 Закону України № 889-VIII викладена в такій редакції: «Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу».
Отже з 01 квітня 2025 року спеціальний Закон також передбачає проведення нарахування та виплати надбавки за вислугу років у розмірі, визначеному Законом України №4059-ІХ.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що нарахування та виплата у 2025 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог розділу «Прикінцеві положення» Закону України № № 4059-ІХ, який зупинив дію приписів Закону України № 889-VIII і неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався, а отже, підлягав застосуванню розпорядником бюджетних коштів стосовно позивачки, а також частини 1 статті 52 Закону України № 889-VIII у новій редакції.
Отже, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому задоволенню не належать.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.
Ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає такі вимоги недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.
З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

15.04.26