Справа № 490/10572/23
н\п 2/490/100/2026

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року м.Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва
у складі: головуючого судді Чулуп О.С. 
при секретарі Правник А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаїв цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 
до 
ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство українська медіа група», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група» 
про визнання інформації недостовірною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди 
В С Т А Н О В И В
Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить:
1) визнати недостовірною (такою, що не відповідає дійсності) та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності інформацію, що є коментарем ОСОБА_2 , поширену в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ», що належить товариству з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство українська медіа група», а саме: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи»; 2) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство українська медіа група» протягом п`яти днів з дня винесення рішення по справі опублікувати спростування наступного тексту: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ» поширено недостовірну і неправдиву інформацію, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності, стосовно образи, що ОСОБА_1 є твариною і безпідставних звинувачень, що він є провокатором та вчиняв зловмисні дії під час роздачі гуманітарної допомоги 27.10.2022 року в Миколаївській гімназії № 26, де в цей день його навіть не було» та розмістити в публікації текст судового рішення ухваленого в цій справі з умовою рівноцінної кількості переглядів, але не менше як 34235 переглядів; 3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 180 000 грн.
В обгрунтування позову позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 , коментуючи інцидент, який стався 27.10.2022р. при роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії № 26 (розташована в м.Миколаїв, Інгульському районі по вул.Чайковського,11-А), дозволив зневажливе висловлювання стосовно позивача ОСОБА_1 , що порушує його право на честь та гідність, наступного замісту: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десть видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи.»
Позивач вказує, що публічні образи ОСОБА_2 як першого заступника міського голови є прямим порушенням «Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування», затверджені Наказом від 05.08.2016р. за N? 158 Національного агентства України з питань державної служби.
Інформація про вказаний інцидент та коментар ОСОБА_2 прямою мовою розповсюджено в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ». Зазначене викладене в публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком «Миколаєві стався скандал із роздачею «президентської» гуманітарки - у мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція», що стало загальновідомим широкому загалу. З публікацією ознайомилось більше 9700 осіб. Зазначеною публікацією з сайту «Преступности.НЕТ» в той же день скористалися наступні інтернет-ресурси:
- сайт «НОВИНИ N», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_2 що випив ОСОБА_6 : стало відомо, чому гуманітарних пакетів у ІНФОРМАЦІЯ_3 », з публікацією ознайомилось більше 28160 осіб 
ІНФОРМАЦІЯ_4 »», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5 виник скандал з роздачею «призидентської» гуманітарки» ІНФОРМАЦІЯ_6 
- сайт « ІНФОРМАЦІЯ_7 », публікація ІНФОРМАЦІЯ_1 « ІНФОРМАЦІЯ_8 », - чиновник про незадоволеного миколаївця: черговий скандал з роздачею «президентських» ІНФОРМАЦІЯ_9 ІНФОРМАЦІЯ_10 
- сайт «0512.com.uа», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_11 : « ІНФОРМАЦІЯ_12 , котрий спровокував до конфлікту» ІНФОРМАЦІЯ_13 .
Позивач вказує, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а також такою, що порушує право на честь та гідність позивача. Позивач вважає, що використання терміну «тварина» щодо нього є образливим і використано з метою приниження позивача та створення спотвореної дійсності. Відповідач ОСОБА_2 застосовує терміни «провокатор» та кваліфікує дії позивача «як зловмисні». Однак, жодних доказів чи свідчень, які б підтверджували причинно-наслідковий зв?язок між діями позивача 27.10.2022р. під час роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії N? 26 та скандалом, як наслідком, в публікації на сайті «Преступности.НЕТ» не зазначено. Відтак, твердження ОСОБА_2 є недостовірним. Крім того, до теперішнього часу жодних питань з боку правоохоронних органів до позивача не надходило, відтак, звинувачення позивача як «провокатора» та як особи, що вчиняла «зловмисні» дії не доведена. Більш того, самого ОСОБА_2 під час інциденту 27.10.2022р. та під час роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії N?26 не було. Позивач також вказує, що порушення немайнових прав позивача, зокрема поширенням недостовірної інформації, завдали йому моральної шкоди. Вважає, що грошова компенсація в розмірі 180 000 грн. є достатньою для відшкодування душевних страждань позивача, а відтак розумною та справедливою.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задоволити.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Бондарєв Р.С. надав суду відзив в якому просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що позивачем не надано належних доказів щодо наявності публікації. Крім того вказує, що при підготовці відзиву публікація на яку посилається позивач відсутня на сайті «Преступности.НЕТ». Крім того вказує, що в публікації на яку посилається позивача наявні виключно оціночні судження та критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктвної думки. Вимоги, щодо стягнення моральної шкоди є також безпідставними.
Представники відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство українська медіа група» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група» в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засіданні були повідомлені судом.
Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом досліджено роздруківку публікації з сайту «Преступности.НЕТ» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_14 » гуманітарки – у мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція» Публікація містить текст: Перший віце-мер ОСОБА_7 у коментарі «Преступности.НЕТ» зазначив, що причиною конфлікту став сам ОСОБА_8 , який самостійно розклеїв свої оголошення в мікрорайоні Водопой, і тим самим скликав їх усіх до установи, де видавалися продуктові набори, хоча зараз не їхня черга.
«Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав, підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи.»
Судом досліджено лист директора ТОВ «Компанія Українська Медіа Група» від 25 вересня 2024 року згідно якого повідомлено, що 12 лютого 2023 року сервери Data-центру у Європі на яких розміщувався сайт «Преступности.НЕТ» та його резервні копії були атаковані хакерами. Зазначив, що весь архів починаючи з вересня 2020 року по 28 лютого 2023 року був втрачений. Також були втрачені і дані з адмінки сайту за цей період. Окрім того повідомлено, що з початку повномасштабного вторгнення, колектив оновився на 70%. Два роки редакція працювала віддалено з різних куточків на лише України, а й за кордону.
Тому зараз неможливо встановити, хто брав коментар у заступника міського голови ОСОБА_2 та хто опублікував цю новину.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що знає ОСОБА_2 , дружніх стосунків не підтримують. Зазначив, шо бачив статтю на сайті «Преступности НЕТ від 27.10.2022 року. де позивача звинувачили в тому, що він провокатор. Мова йшлась про гуманітарку. Вказує, шо згодом вказана стаття зникла з сайту.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що знає ОСОБА_1 . Відповідача не знає. Вказує, що бачив статтю на сайті «Преступности НЕТ»., потім вона зникла. Вказує, що був на місці події, привіз родичів на видачу гуманітарної допомоги. ОСОБА_1 там не був присутній. ОСОБА_2 він там також не бачив. Зазначив, що оскільки ОСОБА_2 не знаходився на місці події, а тому не міг сказати слова, які містились в публікації.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що знає ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 не знає. Свідок пояснила, що в той день була присутня на тій події в школі щодо видачі гуманітарної допомоги . Потім згодом прочитала про ці події в статті на сайті «Преступности.НЕТ». Свідок зазначила, що стаття на сайті її шокувала, стаття є надуманою. 
Судом досліджено висновок експерта № СЕ-19/115-25/20186-КТ від 05.01.2026 року згідно якого встановлено, що на сайті міжнародного інтернет архіву-бібліотеки INTERNET ARCHIVE «Wayback Machne» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_15 на момент проведення експертизи виявлено публікацію (статтю) інтернет видання «ПРЕСТУПНОСТИ.НЕТ» під заголовком «у Миколаєві стався скандал із роздачею «президентської гуманітарки – мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція».
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до правової позиції, що міститься у п.п.15,18 постанови №1 від 27.02.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до правової позиції, що міститься у п.19 постанови №1 від 27.02.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Відповідно до правової позиції, що міститься у п.16 постанови №1 від 27.02.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" то відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції 475/97-ВР.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України (435-15) та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") 3759-12 у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів.
Модальність у мовленні, застосування окремих лексичних одиниць, які утворилися в результаті постійного використання форм різних частин мови у вставній функції з метою вираження ставлення мовця до змісту висловлювання. Функціональна місткість модальних слів із значенням невпевненості визначається їх здатністю виражати як логіко-смислові, так і емоційно-експресивні відтінки. Використовуючи такі слова, мовець дає свою логічну оцінку достовірності висловлювання. Вона виступає як припущення про відповідність висловленого реальній дійсності або сумнів у цьому і характеризується не категоричністю, проблематичністю. Вибір мовцем тих чи інших модальних слів залежить від його здатності до вираження потрібного ступеня впевненості в конкретній ситуації.
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Публічна особа повинна бути готовою до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
У ст.ст.3,4,6 "Декларації Комітету міністрів Ради Європи "Про свободу вираження поглядів та інформації" (Ухвалено Комітетом міністрів Ради Європи на 70-й сесії 29.04.1982р.)- зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею10 Конвенції.
У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v.Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Правова позиція ВСУ вказує на те, що при вирішенні справ про захист честі та гідності та спростуванні недостовірної інформації слід враховувати загальний характер та направленність статті в цілому.
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, представник позивача посилається на те, що наведена публікація поширена саме відповідачем, порушує особисті немайнові права позивача та негативно відображається на його честі і гідності, адже напряму стосується позивача, поширена серед невизначеного кола осіб. 
Зокрема позивач вказує, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а також такою, що порушує право на повагу честі та гідності позивача. Позивач вважає, що використання терміну «тварина» щодо нього є неприпустимим та використано з метою створення щодо позивача спотвореної дійсності, тобто інформацію подано як недостовірну. Окрім цього позивач також вказує що у вказаній статті використано термін «провокатор» в поєднанні з визначенням дій позивача як зловмисних.
Щодо тексту статті та використаних мовних засобів то аналіз мовно-стилістичних засобів, використаних при написанні статті приводить суд до наступних висновків щодо характеру та направленості стилю статті та статті загалом.
Суд зазначає, що використане відповідачем слово «тварина» у контексті відповідного коментаря має очевидно порівняльний характер, тобто має характер образного та емоційно забарвленого висловлювання, яке відображає суб`єктивне ставлення відповідача до поведінки позивача під час подій, пов`язаних з організацією видачі гуманітарної допомоги. Таке висловлювання не містить конкретних фактичних відомостей про події або дії позивача; не може бути перевірене на відповідність дійсності; є формою риторичної, емоційної оцінки поведінки особи.
Отже, зазначене висловлювання не є повідомленням про факт, а є суб`єктивною оціночною характеристикою, висловленою відповідачем.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що висловлювання відповідача про те, що позивач є «твариною», має характер оціночного судження, а тому відповідно до положень статті 30 Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.
Щодо тексту статті (висловлювання відповідача) про те, що позивач є «провокатором» та що дії є «зловмисними»
 
Як встановлено судом, у коментарі, поширеному на веб-сайті «Преступности.нет», відповідач, характеризуючи події, пов`язані з організацією видачі гуманітарної продовольчої допомоги населенню, зазначив, що позивач є «провокатором» та що саме його дії спричинили відповідну конфліктну ситуацію.
Оцінюючи зазначене висловлювання, суд виходить із такого.
У позовній заяві сам позивач зазначає, що він організовував явку мешканців міста та відповідного мікрорайону до місця видачі гуманітарної допомоги, оскільки, на його думку, порядок її розподілу був несправедливим та потребував суспільної реакції.(а.с.4)
Таким чином, позивач не заперечує того, що він вчиняв активні дії щодо організації прибуття громадян до місця проведення відповідного заходу, що об`єктивно могло вплинути на перебіг подій та розвиток конфліктної ситуації під час видачі гуманітарної допомоги.
За таких обставин висловлювання відповідача про те, що позивач є «провокатором», слід оцінювати у контексті публічного обговорення ситуації, що виникла під час організації розподілу гуманітарної допомоги, а також з урахуванням характеру дій самого позивача.
Суд зазначає, що слово «провокатор» у звичайному мовному вживанні має кілька значень і часто використовується не як твердження про конкретний встановлений факт, а як емоційно забарвлена характеристика поведінки особи, яка, на думку іншої особи, своїми діями спричинила або загострила конфліктну ситуацію.
Таке висловлювання не містить конкретних відомостей про певну протиправну подію чи встановлений факт, а відображає оціночне судження та суб`єктивне сприйняття ролі позивача у відповідних подіях.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика або оцінка дій чи поведінки особи.
Оціночні судження, за винятком наклепу, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У своїй практиці Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень, оскільки лише фактичні твердження можуть бути перевірені на відповідність дійсності (зокрема, постанови від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 758/12586/15-ц).
Крім того, при вирішенні справ даної категорії суд повинен враховувати практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що свобода вираження поглядів поширюється не лише на інформацію чи ідеї, які сприймаються позитивно або нейтрально, але й на ті, що ображають, шокують або турбують (рішення у справі Handyside v. the United Kingdom).
Крім того, у рішенні у справі Lingens v. Austria Суд підкреслив, що правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню, оскільки вони відображають суб`єктивну думку особи.
Суд також бере до уваги, що у даному випадку позивач сам виступив ініціатором публічної активності, організувавши явку громадян до місця видачі гуманітарної допомоги з метою привернення уваги до порядку її розподілу.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, особи, які беруть активну участь у публічних дискусіях або самі ініціюють суспільно значущі конфлікти, повинні бути готовими до більш широких меж критики щодо їхніх дій, ніж пересічні приватні особи.
Отже, висловлювання відповідача про те, що позивач є «провокатором», у контексті публічного обговорення подій, пов`язаних з організацією видачі гуманітарної допомоги, є критичною оцінкою дій позивача, яка ґрунтується на суб`єктивному сприйнятті відповідачем ролі позивача у відповідних подіях.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що зазначене висловлювання має характер оціночного судження, а тому не може бути визнане недостовірною інформацією та не підлягає спростуванню у судовому порядку.
Отже, суд доходить до висновку про те, що висловлювання ОСОБА_2 в адресу ОСОБА_1 інформація була власними судженнями відповідача та оцінкою дій позивача.
Таке поширення та оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні, а також його власному тлумаченні таких дій позивача. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.
Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст подій, які зумовили її поширення, суд вважає, що спірна публікація не містить фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою, критикою та оцінкою, наданою відповідачем. 
Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.
Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.
За таких обставин, враховуючи, що оціночні судження не можуть бути предметом судового розгляду щодо їх достовірності чи ні, то вимоги позивачів шодо визнання оскаржуваної інформації недостовірною та їх спростування задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Право особи на відшкодування моральної шкоди, яку завдано внаслідок порушення особистого немайнового права передбачено і статтею 280 ЦК.
Жодних належних доказів настання для позивача реальних негативних наслідків після поширення оспорюваної інформації суду не надано.
Суд наголошує, що грошовий вираз моральної шкоди жодним чином не може прив`язуватися до матеріального стану сторін, а визначається виключно обсягом моральних страждань позивача, заданих неправомірними діями відповідача, який позивачем не доведено.
Суд вважає, що позивачем у порядку ст.13, 81 ЦПК України не представлено належних доказів про заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, або ж при настанні інших негативних наслідків.
За такого суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.10,11,15,81,89,258-260 ЦПК України, ст.ст.275, 277 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі інтернет на сайті «Преступности.НЕТ» під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_14 », як коментар ОСОБА_2 , - відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група» опублікувати спростування інформації, поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі інтернет на сайті «Преступности.НЕТ», 
під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_14 » як коментар ОСОБА_2 , - відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 компенсації моральної шкоди, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.273 ЦПК України. 
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя