Справа № 148/1351/25
Провадження № 22-ц/801/798/2026, 22-ц/801/679/2026
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М. 
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Справа № 148/1351/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 148/1351/25 у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення помилково сплачених грошових коштів,
за апеляційною скаргою представника Військової частини НОМЕР_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2025 року,
та апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Палька Миколи Олександровича на додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року ухвалене у складі судді Науменко С. М., -

встановив:

Військова частини НОМЕР_1 звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення помилково сплачених грошових коштів, відповідно до якого просила стягнути грошові кошти в сумі 356165, 94 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 лютого 2024 року в районі населеного пункту Северне, Покровського району Донецької області зник безвісно військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
07.04.2024 на адресу позивача надійшла заява від 11.03.2024 з пакетом документів від ОСОБА_1 про виплату йому грошового забезпечення відповідно до вимог постанови КМУ N?884 від 30.11.2016, як сину безвісно зниклого ОСОБА_2 .
Відповідачем до заяви було додано рішення Немирівського районного суду Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на період навчання до 23 років в сумі 2000 гривень на місяць.
В пакет документів була додана довідка N?3 14 від 27.09.2022 про те, що термін навчання становить з 01.09.2020 по 30.06.2024.
Також позивачу були надіслані заяви з відповідними документами на отримання грошового забезпечення від ОСОБА_3 - дружини безвісно зниклого ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - матері (законного представника) неповнолітньої дитини.
Враховуючи той факт, що військова частина НОМЕР_2 навесні 2024 року знаходилась в зоні бойових дій і виконувала бойові завдання, а також те, що посада помічника командира частини з правової роботи була вакантна, начальник фінансово-економічної служби помилково вирішив, що якщо особи звернулись до ІНФОРМАЦІЯ_2 із відповідними заявами, в них прийняли ці заяви і направили до військової частини, то це означає, що вони мають право на відповідні виплати.
Тому, починаючи з лютого 2024 року, виплати проводились на трьох осіб, а саме дружині, повнолітньому сину (відповідачу) і законному представнику неповнолітньої дитини. Також слід врахувати, що Відповідачу окремо від частини грошового забезпечення проводилась ще й виплата аліментів в сумі 2000 гривень, згідно рішення суду до 30.06.2024.
03.12.2024 року позивачем була отримана заява від ОСОБА_3 дружини безвісно зниклого солдата ОСОБА_2 про те, що розмір грошового забезпечення, яке вона щомісячно отримує, не відповідає розміру, який вона має отримувати відповідно до постанови КМУ N?884 від 30.11.2016. 
Позивачем був зроблений перерахунок виплат заявниці і з листопада 2024 року припинена виплата відповідачу. Станом на 01.11.2024 сума помилково сплачених грошових коштів становить 356 165 грн. 94 коп.
Отже, за період з лютого 2024 року по жовтень 2024 року включно відповідачу помилково було сплачено 60 665 грн 97 коп від грошового забезпечення і 295 449 грн 97 коп від додаткової винагороди, що в сумі становить 356 165 грн 94 коп.
У зв`язку з вказаним, позивач вважає, що вказані кошти мають бути стягнені з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набуті.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2025 року в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення помилково сплачених грошових коштів – відмовлено.
Додатковим рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2026 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 про стягнення судових витрат– задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 5000 (п`яти тисяч) грн. У задоволенні решти суми понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача Військової частини НОМЕР_1 просить рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2025 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу аргументує тим, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази по справі і застосував статтю 1215 ЦК України, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає дійсним обставинам справи.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Палько М.О. не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19.01.2026 в частині відмови у стягненні з Військової частини НОМЕР_1 витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у розмірі 25 000 (двадцяти п`яти тисяч) гривень, ухвалити нове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу у загальному розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень. 
Апеляційна скарга аргументована тим, що судом першої інстанції було грубо порушує приписи ст. 137 ЦПК України та не відповідає практиці Верховного Суду. Позивач не скористався правом подати заперечення на заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яке передбачено ст. 137 ЦПК України. Отже, за вимогою ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони, а не з власної ініціативи суду. Аналогічного висновку дотримується і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19. 
Відзиви від учасників справи на апеляційні скарги не надходили.
В судовому засіданні представник військової частини  НОМЕР_1 свою апеляційну скаргу підтримав просив суд її задовольнити та підставі доводів викладених у апеляційній скарзі. Апеляціну скаргу представника відповідача просив залишити без задоволення.
Представник відповідача – адвокат Палько М.О. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2026 року, просив рішення залишити без змін.
Свою апеляційну скаргу підтримав просив суд її задовольнити у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції від 25 грудня 2025 року не підлягає до задоволення , а апеляційна скарга на додаткове рішення суду від 19 січня 2026 року підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Фактичні обставини, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2024 зник безвісти військовослужбовець в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 10.08.2021 у справі № 930/1278/21, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом, тобто з 14.06.2021 року, на період навчання ОСОБА_1 та не більше ніж до досягнення ним 23-х років.
11.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 з заявою про виплату йому належного його батьку грошового забезпечення, в зв`язку з тим, що він рахується безвісти зниклим, на його особовий рахунок, відкритий в АТ «ПриватБанк» та надав до заяви пакет документів.
01.03.2024 до командира в/ч НОМЕР_2 з аналогічною заявою звернулася дружина ОСОБА_2 . ОСОБА_3 .
Згідно наказів командира військової частини НОМЕР_2 , наказано виплатити додаткову винагороду членам сім`ї військовослужбовців, які захоплені в полон або заручниками, а також, які вважаються зниклими безвісти.
Відповідно до витягів з платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення (ТрО), ОСОБА_1 , здійснювалась виплати. 
Командиром ВЧ НОМЕР_2 відповідачу було направлено листа № 1610/5/1054 від 02.04.2025 з зазначенням необхідності повернення помилково виплачених йому коштів, що відповідачем зроблено не було.
Відповідно до вимог ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Згідно вимог ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1-3 ст. 12, ст.ст. 79, 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Перераховані ОСОБА_1 кошти - це грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , тобто ця виплата підпадає під вимоги ст. 1215 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка провела виплату і недобросовісності з боку набувача.
Позивач не зазначає про рахункову помилку або про недобросовісність з боку відповідача, а тільки вказує на відсутність юриста у військовій частині.
Суд першої інстанції врахував, що виплата грошового забезпечення відповідачу відбулася на підставі чинних адміністративних актів – наказів командира військової частини НОМЕР_2 , а отже у даному випадку існувала правова підстава для набуття відповідачем права на грошове забезпечення, та відсутні жодні докази, які б свідчили про недобросовісності з боку набувача, а саме відповідача, адже рішення про виплату було прийнято саме командиром військової частини на підставі наданих відповідачем достовірних документів. 
У даному випадку відповідач отримав від позивача спірні грошові кошти у вигляді грошового забезпечення його батька, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідачки, а отже підстав для стягнення цієї суми з відповідача не вбачається.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2025 року
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення:
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 25.12.2025 в задоволені позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення помилково сплачених грошових коштів, відмовлено.
У судових дебатах, що відбулись 24.12.2025, представником Івашева О.А., в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України було заявлено про те, що після ухвалення рішення суду першої інстанції, протягом 5 днів, представник відповідача подасть до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу разом з підтвердженням розміру судових витрат (витрат на правничу допомогу), які має сплатити позивач.
29.12.2025 до суду звернувся представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 про стягнення судових витрат, відповідно до якої просив стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу сумі 30 000 грн.
Відповідно до клопотання представника відповідача, яке надійшло до суду 29.12.2025 про стягнення судових витрат, представником заявлено про необхідність стягнути з позивача на користь відповідача судових витрат в розмірі 30 000 грн.
При цьому, до вищезазначеного клопотання представником було додано акт приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору N? 02-07-21-1 від 02.07.2025 та детальний опис наданих адвокатом послуг на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.
Суд першої інстанції визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, виходив з принципів співмірності та розумності судових витрат, так враховуючи характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, та дійшов до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача з 30 000 грн до 5 000 грн.
Оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
У справі, що переглядається, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн відповідач надав до суду першої інстанції такі докази: акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 02-07-25-1від 02.07.2025, адвокатом були надані наступні послуги з ознайомлення з матеріалами справи та консультації ОСОБА_1 ; складання відзиву на позовну заяву та його подання до Немирівського районного суд Вінницької області; участі адвоката в підготовчому судовому засіданні та участі адвоката у трьох судових засіданнях під час розгляду справи по суті.
Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 має право на відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду судом першої інстанції колегія апеляційного суду дійшла переконання, що він має право на компенсацію витрат у повному обсязі
Колегія апеляційного суду врахувала, що позивач не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат в суді першої інстанції не заявляв.
Також колегія суддів дійшла переконання, що зазначені витрати відповідають критерію реальності адвокатських витрат, тобто є дійсними та потрібними, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При ухвалені оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до частини 1 та 2 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення судового рішення
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Палька Миколи Олександровича - задовольнити.
Додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року – скасувати і ухвалити нове.
Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 про стягнення судових витрат– задовольнити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник