КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/2421/20 Головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
Провадження № 22-ц/824/6430/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції України в Донецькій області, Донецька обласна прокуратура, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі ДКС України, обґрунтовуючи його тим, що 21 грудня 2008 року постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області стосовно неї порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Постановою СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 15 травня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013050380002056 від 04 липня 2013 року за частиною п`ятою статті 191 КК України стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Позивач зазначала, що стосовно неї здійснювалось кримінальне переслідування протягом 6 років 4 місяці та 15 днів, вона також тривалий час перебувала під вартою.
У зв`язку з викладеними обставинами вона зазнала тяжких фізичних та моральних страждань, її нормальні життєві зв`язки, стосунки з друзями та оточуючими суттєво погіршилися, затримання та арешт негативно вплинули на її престиж та ділову репутацію.
Просила стягнути з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на її користь 5 000 000,00 грн та понесені судові витрати у розмірі 36 000,00 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 299 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 655,20 та витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 3 375,22 грн.
Судові витрати у вигляді судового збору віднесено на рахунок держави.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, зазначив, що норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язують виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Зі змісту постанови СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 15 травня 2015 року убачається, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України правопорушення, у зв`язку з чим кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013050380002056 від 04 липня 2013 року за частиною п`ятою статті 191 КК України закрито.
Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження ряду процесуальних слідчих дій, зокрема, обрання запобіжного заходу, тривалий час обмежували права позивача та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
Проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави.
При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд взяв до уваги представлені нею численні докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи.
Крім того, суд врахував у сукупності з іншими доказами висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи у справі № 755/2421/20 від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61, згідно з яким орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом.
Суд відхилив посилання третіх осіб щодо неможливості використання вказаного висновку для вирішення справи через науково-методичний підхід його складення з огляду на таке. 
Рішенням координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2016 року лише одну методику визначення розміру моральної шкоди (методику Ерделевського О. М. ) було виключено з реєстру методик Міністерстві юстиції України. Проте цим же рішенням така методика була внесена до затвердженого Міністерством юстиції України переліку науково-технічної та довідкової літератури, рекомендованої для використання при проведенні судових експертиз. При цьому згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень встановлення глибини та важкості страждань особистості, а також розрахунок приблизної суми, яка може їх компенсувати, віднесені до компетенції експертів-психологів, які самостійно обирають методи здійснюваних досліджень та мають використовувати при проведенні таких досліджень літературу з рекомендованого міністерством переліку. При цьому, як вбачається з представленого до матеріалів справи вказаного висновку експертного дослідження, при його проведенні застосовувалися різні відповідні методики та інформаційні джерела. За таких умов підстави для відхилення такого висновку в даному випадку відсутні.
Суд врахував, що такий висновок було складено відповідним фахівцем за результатами дослідження на протязі значного періоду часу психоемоційного стану позивача та характеру впливу на її життя та свідомість обставин її кримінального переслідування.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
У статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн.
На підставі викладеного, суд першої інстанції зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з розрахунку: 810 розмірів мінімальних заробітних плат) * 1 600,00 = 1 296 000,00 грн.
В апеляційній скарзі керівник Донецької обласної прокуратури просив змінити вказане судове рішення у частині задоволення позовних вимог, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 122 928,00 грн, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 122928,00 грн (76,83 місяців * 1 600,00 грн) і, на думку прокурора, встановлений законодавством розмір відшкодування повністю враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень її честі та гідності тощо.
Суд першої інстанції компенсував позивачу моральну шкоду у розмірі, що більш ніж в десять разів перевищує розмір відшкодування, визначений законом, та не здійснив обґрунтування і не зазначив конкретних чинників, які дозволяють збільшити такий розмір відшкодування, врахувавши при цьому висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення у справі судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61.
Проте, визначивши суму відшкодування у розмірі 1 299 000,00 грн, суд не врахував судову практику, сформовану Верховним Судом щодо превалювання норм Закону № 266/94-ВР над висновками судової психологічної експертизи при вирішенні питання про розрахунок суми відшкодування моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи прокурора є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що основним доводом апеляційної скарги прокурора є те, що суд першої інстанції не врахував превалювання норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» над висновками судової психологічної експертизи при вирішенні питання про розрахунок суми відшкодування моральної шкоди.
Однак, під час вирішення питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд першої інстанції керувався нормами вказаного Закону, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також врахував висновок експертів КНДІСЕза результатами проведення у справі № 755/2421/20 судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61.
Суд першої інстанції надав належну оцінку висновку експерта від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61, як доказу у справі в сукупності з іншими доказами, та обґрунтовано виходив з того, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнала, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Таким чином, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, є безпідставними, адже скаржник трактує позицію Верховного Суду однобоко, а суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи в сукупності, а не лише норми Закону.
Іншим аргументом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно збільшив відшкодування моральної шкоди більше, ніж у десять разів від розміру, який визначений законом.
Апеляційний суд вказав, що визначаючи розмір відшкодування спричиненої позивачу шкоду, суд першої інстанції ґрунтувався на матеріалах справи з посиланням на відповідні докази. Натомість, на підтвердження доводів щодо того розміру відшкодування, який з точки зору прокурора, мав би встановити суд, не було надано жодного належного доказу. Крім теоретичних висловлювань, що така сума не підтверджена нічим, прокурор жодних доказів на підтвердження іншої суми не надав.
Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року касаційну скаргу прокурора Лівобережної прокуратури в інтересах Донецької обласної прокуратури задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в оскарженій частині скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції, ухвалюючи зазначену постанову, зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції того, що:
- суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності та справедливості;
- висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів. Такий висновок може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань;
- визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі;
- законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано;
апеляційний суд також не звернув уваги, що при визначенні суми відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 1 296 000,00 грн, суд першої інстанції фактично взяв за основу суму вказану у висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової психологічної експертизи у справі № 755/2421/20 від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 (тобто, 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом). Крім того, суд першої інстанції загально послався на те, що надані позивачем докази, які містяться у матеріалах справи, підтверджують саме такий розмір відшкодування моральної шкоди (1 296 000,00 грн). Водночас збільшивши суму відшкодування моральної шкоди більш ніж у 10 разів від суми мінімального розміру (122 928,00 грн), суд першої інстанції у судовому рішенні не аналізував чинники, від яких залежить визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тобто належним чином не обґрунтував таке збільшення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2026 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням її учасників.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Київської міської прокуратури Котляр Т. М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_1  - адвокат Крупій І.Я. в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник ГУ НП України в Донецькій області надіслала на електронну пошту апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку надмірною зайнятістю, яке колегія суддів залишила без задоволення та відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 21 грудня 2008 року постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області порушено стосовно ОСОБА_1 кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
31 грудня 2008 року ОСОБА_1 затримано та вручено повідомлення про підозру.
10 січня 2009 року ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області стосовно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 16 травня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12013050380002056 від 04 липня 2013 року за частиною п`ятою статті 191 КК України стосовно ОСОБА_1 , закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Переглядаючи правильність висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та з урахуванням вказівок Верховного Суду, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). 
Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі також - Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 цього Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).
Законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду 5 000 000,00 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, вказав, що факт доведеності понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків, є доведеним. Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави. При цьому суд зазначив, що при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу ним взято до уваги надані нею докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи, а також враховано у сукупності з іншими доказами висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення у справі № 755/2421/20 судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61, згідно з яким підтверджено спричинення ОСОБА_1 страждань (моральної шкоди) незаконним притягненням до кримінальної відповідальності; орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом. З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив висновок про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у розмірі 1 296 000,00 грн.
В апеляційній скарзі керівник Донецької обласної прокуратури не заперечував, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, проте вважав, що розмір такого відшкодування необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення їй про підозру і до закриття кримінального провадження, що становить 122 928,00 грн (76,83 місяців * 1 600,00 грн) і, на йому думку, повністю враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень її честі та гідності тощо.
У справі, що переглядається, колегія суддів керується тим, що розмір відшкодування моральної шкоди слід визначати із урахуванням встановлених обставин у кожній справі індивідуально. Принципове значення у таких категоріях справ має те, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як визначено законом. Обмеження щодо граничного розміру можливого відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом законом не встановлено.
Натомість, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Дослідивши наявні у матеріалах справи і здобуті в ході судового розгляду докази, аналізуючи чинники, від яких залежить визначення конкретного розміру відшкодування моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, колегія суддів врахувала таке.
Як вбачається із матеріалів справи, 21 грудня 2008 року була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, відносно ОСОБА_1 .
На підставі постанови слідчого від 27 грудня 2008 року за місцем проживання ОСОБА_1 у м. Києві 30 грудня 2008 року був проведений обшук. У позивача були вилучені ноутбук, відеокамера, грошові кошти, ювелірні вироби.
На належну ОСОБА_1 частку квартири, гараж та два автомобілі були накладені арешти.
31 грудня 2008 року о 20 годині 25 хвилин ОСОБА_1 була затримана і поміщена до ІТТ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецький області.
Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2009 року ОСОБА_1 був продовжений строк затримання до 10 січня 2009 року.
Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2009 року ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО м. Артемівська Донецької області. В подальшому строк тримання під вартою постановами суду неодноразово продовжувався.
15 червня 2009 року кримінальна справа щодо ОСОБА_1 з обвинувальним висновком була направлена до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області для розгляду по суті.
05 червня 2013 року кримінальна справа направлена судом до Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області для проведення додаткового розслідування.
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2010 року запобіжний захід ОСОБА_1 був змінений з тримання під вартою на підписку про невиїзд з одночасним звільненням її з під варти в залі суду після оголошення ухвали.
Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 15 травня 2015 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 було закрито за відсутністю в її діях складу злочину.
Отже, позивач перебувала під вартою із 31 грудня 2008 року по 14 квітня 2010 року, а під слідством і судом - 6 років 4 місяці та 15 днів.
До затримання ОСОБА_1 проживала в м. Києві разом із своїми батьками, працювала на посаді директора Київського філіалу ТОВ «Дружківська харчосмакова фабрика», мала стабільні доходи, рухоме та нерухоме майно, мала можливість планувати своє життя, будувати плани на майбутнє.
Внаслідок незаконного порушення щодо неї кримінальної справи позивач була позбавлена волі на 15 місяців, знаходилась в умовах ІТТ та СІЗО, що вкрай негативно вплинуло на її фізичний та психологічний стан.
Протягом більше шести років органи досудового розслідування неодноразово змінювали кваліфікацію дій позивача та обвинувачення, висували нові обвинувачення, вона була змушена доводити свою невинуватість в інкримінованих їй злочинах.
ОСОБА_1 втратила не лише свободу, а і можливість працювати на своїй посаді після зміни запобіжного заходу, отримувати доходи, користуватись належним їй рухомим і нерухомим майном.
Із матеріалів справи відомо, що батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом всього часу перебування їх дочки в СІЗО звертались до усіх можливих інстанції та посадових осіб із скаргами на незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 . Не дочекавшись закриття кримінального провадження щодо позивача, її матір ОСОБА_4 померла у віці 57 років.
Перебування позивача в СІЗО, зміна способу життя після звільнення з під варти, переживання за стан здоров`я батьків і втрата матері у найважчий період життя позивача, втрата ділової репутації внаслідок незаконного кримінального переслідування очевидно завдали ОСОБА_1 істотні моральні страждання.
Допитаний у судовому засіданні 03 жовтня 2023 року Свідок ОСОБА_5 показав, що є батьком позивача, відносно якої було порушено кримінальне провадження та більше шести років тривало досудове розслідування. Умови тримання під вартою були нелюдські, дочка захворіла, за перші 10 днів перебування під вартою її було не впізнати. Вона пройшла великі приниження, втратила здоров`я та друзів, весь час дочку переслідував страх, вона стала сумною та небалакучою.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні 03 жовтня 2023 року показала, що з ОСОБА_1 вона знайома з дитинства. Позивач була цілеспрямована, доброзичлива, весела, завжди всім допомагала. Після звинувачення у розкраданні чужого майна позивач спочатку знаходилася під вартою, а пізніше їй обрано підписку про невиїзд. У зв`язку з цим вона скаржилася, що не може вільно пересуватися. Після закриття кримінального провадження позивач замкнулася в собі, була пригніченою. Частина друзів від неї відвернулася. На пропозицію свідка поспілкуватися, відмовлялася. Через ці події у позивача також і не склалося особисте життя.
У висновку експертів КНДІСЕза результатами проведення у цій справі судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 встановлено, що: 
- ситуація, що пов?язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, була для неї психотравмувальною. Констатується суттєвий ступень інтенсивності та тривалості психотравмувального впливу зазначеної ситуації на особистість ОСОБА_1 (Докладний аналіз наведено у дослідницькій частині цього висновку);
- за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 має наступні індивідуально-психологічні особливості: виражений стійкий тривалий тривожний та депресивний стан, підвищена стомлюваність, проблеми зі сном, порушення апетиту, загальна астенізація, емоційна лабільність, зниження потреби у спілкуванні, втрата перспектив, сенсу та життєвих сил в цілому, послаблення функцій когнітивної сфери. ОСОБА_1 має зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, безпідставне обвинувачення, проведення обшуку в її квартирі, незаконне позбавлення волі, неможливості працевлаштування після закриття кримінальної справи) (Докладний аналіз наведено у дослідницькій частині цього висновку);
- за умов ситуації (незаконного притягнення до кримінальної відповідальності), що досліджується у справі, ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода);
- орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом.
Суд першої інстанції, з`ясувавши усі істотні обставини справи, необхідні для правильного визначення розміру моральної шкоди (характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих, суспільних та сімейних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо), з урахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 296 000,00 грн.
На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування є розумним, виваженим і справедливим, відповідає обсягу душевних, фізичних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнала  ОСОБА_1 внаслідок незаконного перебування під слідством та судом.
Так, при вирішенні спору суд першої інстанції врахував: положення Закону № 266/94-ВР, який передбачає визначення розміру компенсації моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а не обмежуючись одним розміром заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом; проаналізував психотравмуючий характер ситуації у зв`язку з кримінальним переслідуванням позивача, у тому числі глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення стану її ментального здоров`я, втрату рідної людини, тривалість перебування позивача під слідством та судом, порушення її нормальних життєвих зв`язків, погіршення ділової репутації як керівника філії підприємства, проведення в ході кримінального провадження обшуків та інших процесуальних дій, які, серед іншого обмежували права позивача вільне пересування та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх прав. 
За таких обставин, врахувавши вимоги співмірності, розумності і справедливості, суд першої інстанції зробив цілком законний висновок про визначення розміру моральної шкоди в сумі 1 296 000,00 грн з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Тобто законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильно визначеної районним судом суми відшкодування шкоди за час перебування позивача під слідством та судом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги апеляційної скарги щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди фактично зводяться до переоцінки здійснених судом першої інстанції доказів.
Водночас, суд надавав оцінку висновку експертів від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 як доказу у справі в сукупності з іншими доказами, та обґрунтовано виходив з того, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Зазначене вище узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), і спростовує посилання Донецької обласної прокуратури у відповідній частині поданої апеляційної скарги.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратуринеобхідно залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року у даній справі - без змін.
У такому разі новий розподіл судових витрат у вигляді сплаченого прокуратурою судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратуризалишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній