Єдиний унікальний номер справи № 754/3622/25
Провадження № 22-ц/824/1434/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, 
В С Т А Н О В И В :

11 березня 2025 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 листопада 1992 року між сторонами було укладено шлюб, який згодом - 04 грудня 2020 року рішенням суду було розірвано. В період перебування сторін у шлюбі подружжям було набуто рухоме майно, а саме автомобілі VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2461 та ГАЗ 3302 2300. На думку позивача, оскільки зазначене майно придбано у період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. 
Враховуючи викладене, позивач просив суд: 
1) визнати спільним майном подружжя автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2461, номер кузова НОМЕР_1 , 1999 року випуску, та автомобіль ГАЗ 3302 2300, номер шасі НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2003 року випуску;
2) поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя таким чином:
- припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобілі та виділити вказані автомобілі Відповідачу;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобілей в сумі 169 000,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року позов задоволено частково та ухвалено поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя; припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на автомобілі: автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2461, номер кузова НОМЕР_1 , 1999 року випуску та автомобіль ГАЗ 3302 2300, номер шасі НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2003 року випуску та виділити вказані автомобілі ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобілей в сумі 169 000,00 грн. У задоволенні позовної вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 690,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 24 червня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
03 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
03 грудня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У судове засідання, призначене на 12 лютого 2026 року з`явився представник позивача Косьмін Д.В., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без розгляду, а рішення - без змін. 
У судове засідання, призначене на 12 лютого 2026 року сторона відповідача не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялися.
11 лютого 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дмитрука М.Ф. надано до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю його термінового виїзду з дружиною до Вінницької області, де матері дружини зробили операцію і потрібна його термінова поміч. 
Щодо поданого клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд зазначає наступне:
Апеляційний суд звертає увагу на те, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи не містить жодних належних та допустимих доказів і документально не підтверджене. 
За відсутності будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, подібне клопотання про відкладення розгляду справи не може вважатися належним чином обґрунтованим.
Суд також зазначає, що за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дмитрука М.Ф. від 01 грудня 2025 року вже було відкладено розгляд апеляційної скарги, призначений на 04 грудня 2025 року. Таким чином, в обох випадках підставою для відкладення розгляду справи була неможливість явки представника відповідача.
З огляду на системний характер зазначених дій, апеляційний суд дійшов висновку про наявність ознак затягування розгляду справи, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості самостійно здійснювати захист своїх прав та обов`язків у суді, проте не скористався такою можливістю та не навів причин своєї відсутності.
Також апеляційний суд зазначає, що сторона відповідача мала можливість заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що дозволило б брати участь у розгляді справи незалежно від місця перебування, проте така можливість не була використана.
Враховуючи викладене, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та продовжив розгляд справи за наявності явки сторін, яка є.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги зазначив, що спірні транспортні засоби набуті сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим на них поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, яка відповідачем належними та допустимими доказами не спростована, а доводи щодо придбання майна за кошти третіх осіб чи досягнення між сторонами домовленостей про його розподіл є недоведеними; враховуючи відсутність згоди сторін щодо порядку поділу майна, фактичне користування автомобілями відповідачем, їх неподільність, а також рівність часток подружжя, суд дійшов висновку про необхідність припинення права спільної сумісної власності шляхом виділення спірних автомобілів відповідачу з одночасним стягненням на користь позивача грошової компенсації у розмірі половини їх ринкової вартості, визначеної на підставі наданих та неоспорених доказів; водночас у задоволенні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності відмовлено як у неналежному способі захисту, а доводи відповідача про сплив позовної давності відхилено з огляду на відсутність доказів порушення права позивача до розірвання шлюбу та особливості обчислення й перебігу такого строку.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що основними доводами апеляційної скарги є дві обставини, які зазначив апелянт.
Першою обставиною, яку зазначив апелянт, було те, що подружжя фактично поділило спірне майно після припинення спільного проживання, оскільки позивач забрала собі у власність побутові речі.
З цього приводу колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Доводи апелянта про те, що після припинення спільного проживання подружжя фактично поділило спірне майно, а також про те, що позивач забрала побутові речі, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем на підтвердження зазначених обставин не подано належних та допустимих доказів.
Суд першої інстанції у наданому рішенні прямо врахував та оцінив зазначені доводи відповідача і дійшов висновку про їх недоведеність.
Зокрема, суд зазначив, що відповідач посилався на обставини нібито досягнення між сторонами домовленості щодо розподілу майна, відповідно до якої позивачка забрала інше спільне майно (побутову техніку та меблі), а автомобілі залишилися йому, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідач не надав, з чим погоджується колегія суддів.
У зв`язку з цим суд першої інстанції належно відхилив такі доводи як необґрунтовані та визнав, що вони не спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно і не підтверджують факту його поділу за домовленістю сторін.
Таким чином, як у суду першої інстанції, так і у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для врахування та визнання доведеними наведених голослівних тверджень відповідача.

Другою обставиною апелянт зазначав необхідність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції приділив цьому питанню належну правову оцінку та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, правильно визначивши, що перебіг такого строку у справах про поділ спільного майна подружжя пов`язується не з моментом припинення фактичних шлюбних відносин чи розірвання шлюбу, а з моментом, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права; при цьому до моменту розірвання шлюбу позовна давність взагалі не застосовується, а відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права раніше.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення законодавства щодо зупинення та продовження перебігу строків позовної давності у зв`язку із запровадженням карантину та воєнного стану, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про безпідставність доводів відповідача щодо її спливу.

В той же час суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у задоволенні позову не може бути відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, бо навіть сам відповідач стверджує, що даний строк мав обчислюватися з 03 вересня 2017 року, коли, за його твердженням, відбувся фактичний розподіл спільного майна та припинення шлюбних стосунків. Дана позиція не відповідає критеріям застосування строку позовної давності, оскільки строк застосовується лише з часу, коли сторона дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, а відповідач не надав належних доказів такого порушення. 
Однак, навіть якщо допустити застосування строку з дати, зазначеної відповідачем, суд констатує, що пропуску строку не відбулося, оскільки:
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеку" і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено, зокрема, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-ІХ , яким затверджено Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 05.02.2024 № 49/2024 та строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 14.02.2024 на 90 діб, тобто до 14 травня 2024 року
За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин з 11.03.2020 року до 30.06.2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, подання позову 11 березня 2025 року не виходить за строки позовної давності щодо обставин, що виникли принаймні з березня 2017 року. У будь-якому разі строк позовної давності не буде пропущено і за розрахунку дати, яку відповідач вважає початком його перебігу, - 03 вересня 2017 року.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач звернулася до суду в межах передбаченого законом строку позовної давності. Доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними і не підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, 03 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу, понесені ним в суді першої інстанції та апеляційному суді. 
В обґрунтування вказував, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач поніс витрати у розмірі 8 000,00 грн, а у суді першої інстанції - 21 000,00 грн.
Перевіривши доводи заяви позивача, колегія суддів прийшла до висновку, що заява підлягає до часткового задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження судових витрат на правничу допомогу позивач долучив: договір № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року укладений між позивачем ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «ВІКОС»; додатки 1 та 2 до Договору; акт приймання-передачі наданих послуг від 26 травня 2025 року до Договору.
За умовами пункту 4.1. Договору про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року укладеному між позивачем ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «ВІКОС» сума винагороди, яку клієнт зобов`язується сплатити за надання правової допомоги (гонорар), порядок та строки її внесення зазначаються в окремих Додатках до цього Договору. 
У відповідності до пункту 1 Додатку № 1 до Договору про надання правової правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року сума винагороди, яку клієнт зобов`язується сплатити Об`єднанню за надання правової допомоги в суді першої інстанції, становить 21 000, 00 грн (без ПДВ) за надання повного узгодженого сторонами обсягу правової допомоги. 
За результатами повного виконання Адвокатським об`єднанням «ВІКОС» своїх обов`язків за Договором про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року в суді першої інстанції Сторонами Договору був складений Акт приймання передачі наданих послуг від 26 травня 2025 року, але за умови подання відповідачем апеляційної скарги рішення суду першої законної сили не набрало, тому питання про стягнення цих судових витрат не було вирішено. 
Разом із тим, у зв`язку з апеляційним оскарженням відповідачем рішення суду першої інстанції, обумовлений Договором про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року обсяг фактично наданої правової допомоги збільшився, тому Сторони узгодили та закріпили Додатком № 2 до цього Договору додатковий обсяг та вартість правничої допомоги адвоката Об`єднання в суді апеляційної інстанції.
У відповідності до пункту 1 Додатку № 2 до Договору про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року сума винагороди, яку Клієнт зобов`язується сплатити Об`єднанню за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, становить 8 000, 00 грн (без ПДВ) за надання повного узгодженого Сторонами обсягу правової допомоги. За умовами закріпленими пунктами 8 та 9 Додатку № 2 до Договору про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року за результатами надання правової допомоги за Договором Сторони складають та підписують Акт приймання передачі наданих послуг. 
Таким чином, загальна сума винагороди Адвокатського об`єднання «ВІКОС» за Договором про надання правової/правничої допомоги № 03/02/25 від 03 лютого 2025 року, за наданим Договором складає: 21 000,00 грн. (вартість правничої допомоги наданої адвокатом в суді першої інстанції) + 8 000,00 грн. (вартість правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції) = 29 000, 00 грн.
Отже, позивачем на підтвердження витрат у розмірі 8 000,00 грн, що складають вартість правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції було долучено до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу документи, які колегія суддів бере до уваги.
Крім того, з Додатку № 2 до Договору встановлено, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції представником позивача опрацьовано апеляційну скаргу з доданими документами (вартість за виконану роботу 1 000,00 грн), складено та подано відзив на апеляційну скаргу (вартість якого становить 3 000,00 грн), під час судових засідань представник позивача брав участь у судовому засіданні (вартість за виконану роботу 4 000,00 грн).
У відповідності до положень ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд має право відмовити у задоволенні стягнення судових витрат з підстави їх неспівмірності виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони. Жодних доводів щодо непропорційності витрат на оплату послуг адвоката з боку відповідача у даній справі не надано. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для критичного оцінювання заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у апеляційному провадженні.
Водночас із заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу, понесені ним як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.
Однак до суду першої інстанції відповідні заяви або документи, що підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу, не подавалися в установлені строки. Позивач не зверталася до суду першої інстанції з відповідною заявою, не повідомляла суд про орієнтовний розмір судових витрат, які планувала понести у зв`язку з розглядом справи, та не зробила жодних дій для своєчасного підтвердження таких витрат.
Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Враховуючи викладене, підстав для стягнення витрат, понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, немає. Натомість витрати, заявлені належним чином за надання правничої допомоги позивачу в апеляційному суді, підлягають задоволенню.
Виходячи з цього, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача лише 8 000,00 грн судових витрат на правничу допомогу, фактично понесених ним у суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько