ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р. Справа № 910/2876/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Горбасенка П.В.
суддів: Сковородіної О.М. 
Яценко О.В. 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Логістика» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламбер Девелопмент»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 
про витребування майна з чужого незаконного володіння

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Полірем-Логістика» (далі - позивач / ТОВ «Полірем-Логістика») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламбер Девелопмент» (далі - відповідач / ТОВ «Ламбер Девелопмент»), в якій просило витребувати майно із чужого незаконного володіння відповідача, а саме: будівлю складу мокрого зберігання вапна (літ. «Г»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585583580000, загальною площею 735,0 м2 з усіма складовими, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бутлерова Академіка, буд. 8; рухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бутлерова Академіка, буд. 8, за переліком майна, зазначеного у постанові Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/3496/17, а саме: залізничне полотно (240 метрів) у кількості 1 одиниця; складський модуль для приймання, відвантаження, зберігання, відвантаження сипучих матеріалів у кількості 1 одиниця; лінію для виробництва і фасування сухих будівельних сумішей потужністю 20 т/г у кількості 1 одиниця; складський модуль для зберігання тарованих будівельних матеріалів у кількості 1 одиниця; ворота на 3-ю площадку у кількості 1 одиниця; монтаж вузла обліку електроенергії у кількості 1 одиниця; щит ЩСУ у кількості 4 одиниці; компресор СБ4/С-100 у кількості 1 одиниця; кран 5 ТГ ТУ24-9-197-71 у кількості 1 одиниця; лебідка ЛМ-3,2 у кількості 1 одиниця; трансформатор Ш0/5 у кількості 2 одиниць (далі - спірне майно).
Звертаючись із позовом у цій справі, ТОВ «Полірем-Логістика» вказувало на те, що оскільки спірне майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі недійсного договору купівлі-продажу (що визнаний недійсним постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 910/2030/18), а рішення суду про витребування цього майна від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ-РЄА» (постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі № 910/3496/17) не виконано, - є підстави для витребування майна у останнього його набувача, яким наразі є відповідач.
Господарський суд міста Києва рішенням від 20.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 у справі № 910/2876/24, позовні вимоги задовольнив частково; витребував майно позивача із чужого незаконного володіння ТОВ «Ламбер Девелопмент», а саме будівлю складу мокрого зберігання вапна (літ. «Г»), з усіма складовими, а також рухоме майно - залізничне полотно; стягнув з ТОВ «Ламбер Девелопмент» на користь позивача 18 924, 66 грн витрат зі сплати судового збору; відмовив у задоволенні решти позовних вимог (витребування решти рухомого майна). 
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 10.12.2025 скасував рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 у справі № 910/2876/24 в частині задоволених позовних вимог, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.01.2026 прийняв справу № 910/2876/24 до свого провадження та призначив підготовче засідання.
02.03.2026 до Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 (далі - заявник / третя особа / ОСОБА_1 ) подано позовну заяву (третьої особи) із самостійними вимогами на предмет спору, вимоги якої ґрунтуються на тому, що в силу нікчемності укладеного ним з ТОВ «Ламбер Девелопмент» договору № 01-09/22 від 01.09.2022 купівлі-продажу залізничного полотна у Дніпровському районі м. Києва, право власності на таке майно залишається за заявником.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24 повернув позовну заяву ОСОБА_1 із самостійними вимогами на предмет спору.
Суд першої інстанції в своїй ухвалі вказав, що, враховуючи визначений третьою особою у заяві суб`єктний склад учасників спору та суть такого спору, останній не є господарським спором, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 до ТОВ «Ламбер Девелопмент» має розглядатися у порядку цивільного судочинства судом загальної юрисдикції.
Відтак, посилаючись на ч. 4 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, приписами якої унормовано, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про повернення поданої третьої особою заяви із самостійними вимогами.
Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24 та направити справу до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду і вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 (як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) до ТОВ «Полірем-Логістика», ТОВ «Ламбер Девелопмент» про визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 (далі - скаржник) посилається на те, що:
- позов третьої особи згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) це спеціальний інструмент захисту права на предмет спору в межах вже відкритого провадження, а не самовільне об`єднання різнорідних вимог, що свідчить про допущення судом неправильного застосування ст. 20 ГПК України;
- ст. 49 ГПК України є спеціальною нормою, яка встановлює виключний перелік критеріїв для вступу третьої особи у справу, тоді як така стаття не висуває вимоги, щоб третя особа із самостійними вимогами обов`язково була суб`єктом господарювання, у зв`язку з чим статус ОСОБА_1 як фізичної особи не є бар`єром для господарської юрисдикції в силу положень ст. 4 та ст. 45 ГПК України;
- у цій справі предметом позову ТОВ «Полірем-Логістика» є витребування залізничного полотна (240 м), оскільки позивач вважає себе законним власником на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі № 910/3496/17, тоді як вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що право власності на це саме залізничне полотно належить йому, позаяк відповідач не набув прав на майно через нікчемність договору № 01-09/22 від 01.09.2022, що свідчить про наявність єдиного предмета спору у двох позовах.
Окремо скаржник наголосив на обставинах:
- реальної загрози ухвалення взаємовиключних рішень, оскільки вимоги позивача за первісним позовом та ОСОБА_1 будуть розглядатися різними судами (господарським та цивільним), що створить непереборну перешкоду для виконання будь-якого з цих рішень та остаточно позбавить ОСОБА_1 можливості захистити своє право власності;
- позбавлення учасника справи права на позовний захист у межах вже відкритого провадження, де він вже залучений та приймає участь, що, зі свого боку, є прямим і грубим перешкоджанням доступу до правосуддя.
Відтак, за твердженнями ОСОБА_1 , оскаржувана ухвала не лише порушує норми ГПК України, а й суперечить самій суті правосуддя, оскільки замість вирішення спору суд створює умови для його затягування та неможливості фактичного захисту порушеного права, у зв`язку з чим наявні ґрунтовні підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24 з подальшим направленням такої справи до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Горбасенка П.В., суддів Сковородіної О.М., Яценко О.В.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24, постановив здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, витребував з Господарського суду міста Києва матеріали цієї справи та встановив учасникам апеляційного провадження строк для подання до суду у письмовій формі відзивів на апеляційну скаргу.
13.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24.
14.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Полірем-Логістика» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останнє просило залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24, а вказану ухвалу залишити без змін.
Так, мотивуючи свою позицію, ТОВ «Полірем-Логістика» зауважує про те, що подана ОСОБА_1 позовна заява не є належною самостійною вимогою щодо предмета спору у розумінні ст. 49 ГПК України, оскільки за своїм змістом спрямована на вирішення окремого спору між фізичною особою та юридичною особою щодо правочину від 01.09.2022, а не на захист права у межах заявленого у справі віндикаційного позову.
Також, за доводами ТОВ «Полірем-Логістика», ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу набуття ним права власності на спірне майно, що виключає наявність у нього матеріально-правового інтересу у заявлених вимогах, а отже, суд першої інстанції обґрунтовано повернув позовну заяву ОСОБА_1 на підставі ч. 5 ст. 174 ГПК України у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог.
Додатково позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу наголошує на обставинах обізнаності третьої особи з обставинами справи № 910/2876/24, про що свідчить, зокрема, письмове інформування Господарського суду міста Києва від 27.11.2024, тоді як звернення ОСОБА_1 до Господарського суду міста Києва із заявою про вступ у справу № 910/2876/24 з самостійними вимогами відбулось лише 02.03.2026, тобто протягом тривалого часу третя особа жодних самостійних вимог не заявляла.
Означене, за твердженнями ТОВ «Полірем-Логістика», свідчить про подання ОСОБА_1 завідомо безпідставного позову, який має очевидно штучний характер та розцінюється позивачем як зловживання правом, що неприпустимо згідно вимог ст. 43 ГПК України.
Відтак, в розрізі викладеного, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо того, що власник має право витребувати майно від останнього набувача, незалежно від кількості попередніх відчужень, ТОВ «Полірем-Логістика» зазначає, що наявність або відсутність прав у попереднього відчужувача ( ОСОБА_1 ) не впливає на належність способу захисту позивача у вигляді віндикаційного позову, а сам ОСОБА_1 не набуває статусу належного позивача у такому спорі лише з підстав участі у попередньому правочині, що свідчить про відсутність підстав для скасування ухвали місцевого господарського суду про повернення позовної заяви ОСОБА_1 із самостійними вимогами на предмет спору.
14.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Полірем-Логістика» також надійшла заява, у якій останнє просить визнати поважними причини подання відзиву о 00:00 год 14.04.2026 та продовжити процесуальні строки на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску відповідного процесуального строку, позивач стверджує про неякісність інтернет-з`єднання 13.04.2026, у зв`язку з чим у ТОВ «Полірем-Логістика» з`явилась можливість направити відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 через електронний кабінет представника товариства в підсистемі «Електронний суд» близько 24:00 год 13.04.2026, тоді як фактично відзив на апеляційну скаргу надійшов до учасників справи та Північного апеляційного господарського суду о 00:00 год 14.04.2026.
Розглянувши заяву ТОВ «Полірем-Логістика» про продовження строку на подання відзиву, колегія суддів зазначає таке.
Згідно із ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. 
Так, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.03.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі № 910/2876/24 встановив учасникам апеляційного провадження строк для подання у письмовій формі відзивів на апеляційну скаргу - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення такої ухвали.
За змістом ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.
Із наявної в матеріалах означеної справи довідки про доставку електронного документа б/н від 27.03.2026 випливає, що копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 910/2876/24 доставлена до електронного кабінету ТОВ «Полірем-Логістика» 26.03.2026 о 12:42, відтак останнім днем встановленого Північним апеляційним господарським судом п`ятнадцятиденного строку для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу є 10.04.2026.
Проте, з огляду на матеріали справи, відзив ТОВ «Полірем-Логістика» на апеляційну скаргу надісланий до суду засобами Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи 14.04.2026, про що свідчить відповідна відмітка на першому аркуші такого документа, отже, означений відзив подано позивачем з пропуском процесуального строку на його подання.
Приписами ст. 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Водночас в контексті означеного судом враховано, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Захищене ст. 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
За приписами ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
ГПК України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
За таких обставин, беручи до уваги викладене вище у сукупності, враховуючи незначний пропуск строку, що свідчить про належне реагування позивача на вимогу суду, а також з огляду на звернення ТОВ «Полірем-Логістика» із заявою про продовження строку для подання відзиву вже після закінчення відповідного процесуального строку, у зв`язку з чим Північний апеляційний господарський суд розцінює таку заяву позивача як прохання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, з метою виконання завдань господарського судочинства та дотримання його основних засад, колегія суддів вважає за можливе поновити ТОВ «Полірем-Логістика» пропущений процесуальний строк на подання відзиву та здійснювати розгляд апеляційної скарги з урахуванням доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Поряд з тим судова колегія вважає за необхідне зауважити, що ТОВ «Ламбер Девелопмент» своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 ГПК України не скористалося, відзиву на апеляційну скаргу не надало, що в силу ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін, колегія суддів зазначає таке.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_1, поданої ним як третьою особою, яка заявляє самостійні позовні вимоги на предмет спору.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Водночас порядок здійснення судочинства у господарських судах встановлено ГПК України.
Отже, реалізація права на судовий захист у господарському судочинстві здійснюється у випадках та в порядку, встановлених процесуальним законом - ГПК України.
У процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем інша особа (третя особа) з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину.
Порядок та умови вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у справу, зокрема, врегульовано нормами ст. 49 ГПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.
Позовна заява третьої особи відповідно до положень ч. 1 ст. 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме на предмет спору у справі. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Відтак вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.
Зі змісту ч. 1 ст. 49 ГПК України випливає, що необхідною умовою набуття іншою особою статусу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору є дотримання таких критеріїв як: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмета спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).
Дотримання цих критеріїв підлягає оцінці та з`ясуванню під час прийняття рішення щодо вступу у справу третьої особи з самостійними вимогами.
Побідну правову позицію наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/1610/20 від 30.11.2021, у справі № 910/6681/20 від 10.02.2021, у справі № 912/2751/16 від 11.11.2020, у справі № 911/3132/17 від 05.12.2019.
Крім того відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.
Згідно ч. 2, 3 ст. 180 ГПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Таким чином у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень ч. 1 ст. 49 ГПК України обов`язково має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.
Самостійність вимог полягає в тому, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем, і що саме її право порушене.
Тобто третя особа із самостійними вимогами заперечує / частково заперечує вимогу(и) позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь.
Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17.
Поряд з цим позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення ч. 5 ст. 49 та ч. 4 ст. 180 ГПК України.
Так, ч. 4, 5 ст. 180 ГПК України визначено, що зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою цієї статті, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.
Відтак право на пред`явлення позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не є абсолютним, подаючи позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ГПК України щодо форми, змісту, строку подання, а також порядку її подання.
Приписами ч. 6 ст. 180 ГПК України унормовано, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Надаючи тлумачення поняттю «самостійність вимог третьої особи», видається, що вказана самостійність полягає в тому, що третя особа вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем.
Така особа заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Тому третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу, а її вимоги до відповідача є конкуруючими із вимогами позивача.
Аналогічної позиції притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 02.04.2018 у справі № 905/121/15.
Тому позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, має на меті довести дві обставини: як повну або часткову відсутність у позивача матеріальних правовідносин із відповідачем, а отже, відсутність його суб`єктивного права на предмет спору, так і наявність відповідних правовідносин та прав у третьої особи з відповідачем.
При цьому, якщо вимоги за позовом між сторонами і за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору виникли з різних правових підстав, з інших правовідносин, позов третьої особи не може вважатись позовом, спрямованим на той самий предмет спору.
Також якщо третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору подано позовну заяву, що містить вимогу, яка не стосується предмета спору, що вже виник між сторонами, то у такому випадку відповідну позовну заяву належить повернути третій особі згідно положень ч. 6 ст. 180 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам ч. 2 названої статті у взаємозв`язку з нормами ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.
Як випливає з матеріалів справи, третя особа звернулася із відповідним позовом до суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження, до початку судового розгляду справи по суті, тобто з дотриманням часового критерію.
Позовні вимоги пред`явлені третьою особою до тих самих осіб, які визначені позивачем (ТОВ «Полірем-Логістика» та ТОВ «Ламбер Девелопмент») сторонами у спорі про витребування майна з чужого незаконного володіння. Тобто ОСОБА_1 дотримано також порядок визначення суб`єктного складу пред`явленого позову.
З матеріалів означеної справи випливає, що предметом первісного позову є вимога про витребування майна ТОВ «Полірем-Логістика» з чужого незаконного володіння ТОВ «Ламбер Девелопмент», обґрунтована обставинами вибуття спірного майна з його володіння на підставі недійсного договору купівлі-продажу, а також встановленими судами в межах інших справ преюдиційними обставинами.
Відтак матеріально-правовою підставою первісного позову є доведення обставин того, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного майна. 
Поряд з тим предметом позовної заяви третьої особи є вимога про визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії, обґрунтована обставинами нікчемності укладеного ним як фізичною особою з ТОВ «Ламбер Девелопмент» договору № 01-09/22 від 01.09.2022, що свідчить про заявлення вимог ОСОБА_1 за окремими, цивільними, правовідносинами, які можуть бути предметом розгляду самостійного позову в суді у випадку порушення прав заявника.
З наведеного випливає, що хоча в основі спору може лежати один і той самий об`єкт (наприклад, нерухомість або договір), це не означає, що предмети спорів у різних справах є тотожними. Предмет спору визначається не лише об`єктом (майном), а й конкретними правовими наслідками, яких вимагає позивач.
Отже, попри спільний «матеріальний об`єкт» - рухоме майно (залізничне полотно), вимоги первісного позову і позову третьої особи є різними, тим паче, що такі вимоги, з огляду на суб`єктний склад правовідносин, повинні розглядатися у порядку різного судочинства.
В розрізі юрисдикційності заявленого ОСОБА_1 спору судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно зі ст. 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белілос проти Швейцарії» від 29.04.1988); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978).
Через визначення юрисдикційності спору забезпечується дотримання принципу правової визначеності, за яким слід не допускати наявності проваджень, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами різних юрисдикцій. Тому потрібно визначати юрисдикційність відповідного спору так, щоб унеможливити повторне звернення особи до суду іншої юрисдикції після відповідного коригування позовних вимог та формування іншого складу учасників справи. 
Аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22, від 10.05.2023 у справі № 920/155/22.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).
Визначаючи юрисдикційність спору, необхідно зважати як на суть права та / або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.
З огляду на те, що предметом позовної заяви третьої особи (ОСОБА_1) є матеріально-правова вимога до ТОВ «Полірем-Логістика» та ТОВ «Ламбер Девелопмент» про визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії, - фактично такий спір стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 як фізичної особи, а не як підприємця, відтак права третьої особи за цим позовом не підлягають судовому захисту у господарському суді, а подана заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Як вже зазначалось колегією суддів, до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення ст. 180 ГПК України. Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 180 ГПК України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою цієї статті, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.
Згідно із п. 2 ч. 5 ст.174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог.
З урахуванням викладеного, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про повернення ОСОБА_1 його позовної заяви із самостійними вимогами на предмет спору, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду у межах цієї справи як позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Колегія суддів також відхиляє доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції права на доступ до правосуддя, оскільки таке право не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності заяв, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» від 20.05.2010).
Поряд з тим Північним апеляційним господарським судом також досліджено та враховано й усі інші доводи скаржника, однак вони не спростовують правильності повернення судом першої інстанції позовної заяви ОСОБА_1 із самостійними вимогами на предмет спору. 
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що доводи скаржника стосовно порушення Господарським судом міста Києва норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 09.03.2026 про повернення позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору у справі № 910/2876/24 не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений судовий акт відповідає вимогам закону, а отже, підстави для його скасування відсутні.
Приписами ст. 236 ГПК України унормовано, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Положеннями ст. 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В розрізі наведених норм колегія суддів зазначає, що скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору у справі № 910/2876/24, відтак оскаржувану ухвалу належить залишити без змін.
У зв`язку із залишенням без змін ухвали місцевого господарського суду, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються судом на скаржника.
Керуючись ст. 129, 236, 255, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24.
2. Залишити без змін ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24.
3. Покласти витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги на скаржника.
4. Повернути матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 у справі № 910/2876/24 до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена.
Повний текст постанови складено та підписано 21.04.2026.

Головуючий суддя П.В. Горбасенко 

Судді О.М. Сковородіна

О.В. Яценко