Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.02.2026  	Справа №607/27068/25 Провадження №2/607/714/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., позивачки ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним доньки ОСОБА_4 .
Позов мотивовано тим, що з відповідачкою з 12 травня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.03.2024 у справі №607/3883/24.
У цьому шлюбі народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 донька - ОСОБА_4 .
Подружжя уклало Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини №1447 від 02.02.2024. посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. 
Як зазначено у Договорі, станом на сьогодні Відповідач фактично проживає в Італійській Республіці, що унеможливлює забезпечення нею належного виховання та забезпечення доньки. 
В Україні вона буває дуже рідко, під час своїх нечастих приїздів на територію України мати до доньки не навідується, про приїзд Позивач дізнається від спільних знайомих.
Позивач самостійно виховує та утримує неповнолітню ОСОБА_4 , витрачає власні кошти на її утримання, в той час як матір дитини не надає коштів для утримання доньки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з донькою, що негативно впливає на її нормальне самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки.
З огляду на обставини та фактичне проживання Відповідача за кордоном, Позивач обмежений у здійсненні захисту прав та інтересів їхньої доньки, зокрема, у питанні оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, вирішення питань щодо переміщення дитини (в тому числі, за кордон) без документального оформлення згоди від матері, зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини тощо.
Також, указом Президента України №64.2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, постановлено ввести в Україні воєнний стан. Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.12.2025 відкрито провадження по справі.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.02.2026 із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено її до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому. 
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій визнала обставини, які зазначені у позові та просила його задовольнити.
Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради при вирішення справи поклався на думку суду.
Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Позивач та відповідачка з 12 травня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.03.2024 у справі №607/3883/24.
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 02.02.2024 уклали Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1447.
Згідно з п. 1.1. Договору цей договір укладений стосовно місця проживання, утримання та виховання спільної дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Пунктом 1.2. Договору передбачено, що відповідно до цього договору батьки домовилися про місце проживання дитини та про порядок здійснення ними батьківських прав.
Пункт 3.1. Договору закріплює обов`язки батька (Позивача), зокрема: На дату укладення договору батько самостійно здійснює виховання та забезпечення дитини; Самостійно надати повне фінансове та матеріальне забезпечення та утримання дитини до 18 років; Піклуватися про здоров`я дитини, самостійно брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін; Надати для проживання дитини належні умови, які відповідають її потребам, зокрема, окрему кімнату для проживання.
Пункт 3.2. Договору, у свою чергу, закріплює обов`язки матері, ОСОБА_3 , зокрема: 3.2.1. Не перешкоджати самостійному вихованню дитини батьком до 18 років, незалежно від стосунків між батьками.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.05.2025 умови проживання задовільні. В квартирі чисто, зроблено сучасний ремонт, наявні усі необхідні речі побуту та вжитку для комфортного проживання, а саме: холодильник, мікрохвильова піч, посудомийна чашина, пральна машина, диван, ліжка, шафи тощо. Позивачем створені умови для виховання та розвитку дитини: для дитини виділені дві кімнати, одна з них спальня. У кімнатах створені усі зручності для повноцінного та гармонійного розвитку дитини: наявні ліжко, комод, стіл, шафа купе. Наявний дитячий одяг, взуття відповідно до віку та сезону, є дитячі книги, підручники, ігри. Акт підтверджує, що в квартирі дитина проживає разом із батьком, перебуває під його наглядом. Батько займається вихованням і утриманням дитини.
Згідно довідки №183 від 19.05.2025 адміністрація Тернопільської загальноосвітньої школи 1-Ш ступенів №16 ім. В. Левицького інформує, що за період навчання учениці 8-Б класу ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за останні 2 роки її мати ОСОБА_3 жодного разу не відвідувала дитину в школі, не була присутня на батьківських зборах, не цікавилася у дирекції школи, класного керівника, вчителів навчанням та вихованням своєї доньки. На батьківські збори приходили батько - ОСОБА_1 і бабуся - ОСОБА_5 , у поїздках з класом була присутня бабуся.
Як видно із довідки №9 від 19.05.2025 ОСОБА_1 дійсно є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира обладнана газопостачанням, водопроводом, каналізацією, індивідуальним опаленням. За даною адресою зареєстровані ОСОБА_1 (Позивач), його донька, ОСОБА_4 , та його мати, ОСОБА_5 . Відповідно до акту обстеження квартири №2 від 19.05.2025 у квартирі проживають ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_4 .
Згідно електронного військово-облікового документа Резерв+, який сформовано 27.01.2026, ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , має відстрочку у зв`язку із бронюванням до 01.01.2027.
Неповнолітня ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає із батьком, який повністю нею опікується. З матір`ю останній раз бачилася у вересні 2025 року.
Заслухавши учасників, свідків та дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.
За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
В силу частини 5 статі 22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно, позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі оскаржуваного рішення.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цій справі суд зазначає, що сторони добровільно дійшли взаємної згоди щодо виховання дитини на підставі договору від 02.02.2024 щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1447.
При цьому, позивач зазначив, що відповідачка, у зв`язку із приживанням із ним доньки, відмовилася від їх спільної власності, зокрема, квартири.
Спір щодо матеріального забезпечення дитини між сторонами відсутній.
З позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у зв`язку з ухиленням від виконання нею обов`язків щодо виховання дитини ОСОБА_1 не звертався, як і з позовом про стягнення аліментів.
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання позивачем дитини.
Аналогічних висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23, провадження № 61-12694св25.
В силу статті 141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відтак, надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Перебування відповідачки за межами України не позбавляє її батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому.
Крім того, суд звертає увагу на те, що з пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції, вбачається, що підставою його звернення до суду з цим позовом, зокрема, є те, що він має на меті отримати відстрочку від мобілізації.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Позивачем не надано жодних доказів звернення до відповідного територіального центру комплектування та соціальної політики із заявою про надання відстрочки з підстав передбачених пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також отримання ним відмови ТЦК та СП у наданні такої відстрочки, тобто суд приходить до висновку про відсутність порушених чи оспорюваних прав позивача, а підставою позову є створення штучних умов для отримання відстрочки від мобілізації.
Навпаки, відповідно до військово-облікових документів, він має відстрочку від проходження служби до 01.01.2027 у зв`язку із бронюванням.
Тому, суд доходить висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України, до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. 
Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Тому, суд доходить остаточного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 218,224-226 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ: 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, код ЄДРПОУ: 43459222, бульвар Тараса Шевченка, буд. 1, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, Електронна пошта: usmpzd2020@ukr.net, ssnd@i.ua.
  Головуючий суддя  	В. М. Позняк