Справа № 466/3492/24
Провадження № 2/466/199/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:
головуючої судді Свірідової В.В.
при секретарі Солиган М.Р. 
представника позивача ШРА – Равойт-Верес Х.М. 
відповідача ОСОБА_1 
третьої особи ОСОБА_2 
представника третьої особи ОСОБА_2 – адвоката Микити Т.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб ЛКП "Рясне-402", ЛКП "Залізничнетеплоенерго" про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
встановив:
В березні 2024 року Шевченківська районна адміністрація звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення. 
В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402». Ухвалою Львівської міської ради №1052 від 15.12.2011 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового будинку АДРЕСА_1 від ВАТ «Концерн-Електрон» вказаний будинок був прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. Згідно відомостей Реєстру територіальної громади міста Львова, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Працівниками ЛКП «Рясне-402» проведено обстеження будинку та встановлено, що у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Разом з тим, відповідачка ОСОБА_1 протягом тривалого часу за даною адресою не проживає, залишаючи за собою формальну реєстрацію.
Відповідачці, як працівнику ВАТ «Концерн-Електрон», у гуртожитку було надано ліжко-місце. Третя особа ОСОБА_2 звернулася до юридичного департаменту Львівської міської ради з заявою, в якій вказує, що відповідачка ОСОБА_1 ніколи не проживала в спірній квартирі та проживає за іншою адресою. 
Факт не проживання відповідачки у кв. АДРЕСА_3 підтверджено актами від 05.11.2023, 05.12.2023, 10.01.2014, 05.02.2024 та від 2024, складеним працівниками ЛКП «Рясне-402», з участю мешканців сусідніх квартир будинку.
Враховуючи вищенаведене, вважає, що ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_3 , оскільки, не проживає там без поважних причин, понад встановлений законом шестимісячний термін, окрім того відповідачка має значну заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення.
Просить суд позовні вимоги задовольнити та постановити рішення про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 01.04.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
В березні 2024 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб ЛКП "Рясне-402", ЛКП "Залізничнетеплоенерго" про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2011року визнано мирову угоду між нею ОСОБА_1 , та ЖЕК "Електрон"- дочірним підприємством ПАТ "Концерн-Електрон" в особі директора ОСОБА_3 , згідно якої ЖЕК "Електрон" зобов`язується надати ОСОБА_1 , ліжко-місце площею 6 кв. м. у кімнаті АДРЕСА_3 .
Судом та матеріалами справ було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належав ВАТ "Концерн-Електрон" та використовувався як гуртожиток для проживання працівників цього підприємства. Наказом департаменту житлового господарства Львівської міської ради №13-Д від 30 січня 2001 року "Про зміну статусу приміщень гуртожитку для проживання малих сімей в будинку АДРЕСА_1 ", який був виданий на підставі клопотання ВАТ "Концерн-Електрон", більшість житлових приміщень цього будинку було визнано житловими квартирами, а 15 кімнат, в тому числі і кімнату № НОМЕР_1 , дозволено ВАТ "Концерн-Електрон" й надалі використовувати як гуртожиток для проживання одиноких громадян. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в 825 кімнаті, ОСОБА_1 видано ордер №178 від 14.05.1990 року, а ОСОБА_2 - ордер №226 від 10.06.1996 року на вселення в гуртожиток по АДРЕСА_1 .
Щодо оплати своєї житлової площі зазначає, що якщо така мала місце, то в примусовому порядку заборгованість було стягнуто з її пенсії. 
Відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеною житловою площею мирним шляхом, але й не надає їй право повноцінно користуватись житлом.
В порядку до судового врегулювання спору вона зверталася до органів Національної поліції України в м. Львова, та до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові з заявою щодо усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Проте вони вимагають представити їм рішення суду на вселення в гуртожиток по АДРЕСА_2 .
З наведених підстав просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні ( 15.55 кв. м.) житлової площі за адресою: АДРЕСА_2 та вселити її в дану житлову кімнату 825 Б ( на житлову площу 15.55 кв. м.) в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 28.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 17.12.2024 об`єднано в одне судове позовне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб ЛКП «Рясне-402», ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення до жилого приміщення та позовні вимоги Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.149).
03.06.2024 ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особа з самостійними вимогами на сторіні позивача Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона зареєстрована та проживаю у АДРЕСА_2 . Правовою підставою для вселення у вказане житлове приміщення стало спільне рішення адміністрації АТ ЛЗКТ "Електрон-Рясне" та профспілкового комітету цього підприємства, які видали їй документальну підставу для вселення в кімнату гуртожитку, а тепер у квартиру АДРЕСА_4 , розпорядження №102 від 14.05.1996 року та ордер №226 на вселення від 10.06.1996 року.
Таким чином, вона стала наймачем житлового приміщення багатоквартирного житлового будинку, який перебуває у комунальній власності.
3 моменту її вселення у вищевказане жиле приміщення вона проживає одна, оплачує комунальні послуги, якими користується, хоча раніше було зареєстровано ще двоє осіб: ОСОБА_4 , яка згодом у 2018 році померла, а також було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , яка в дійсності проживає у Львівській області разом із своєю сім`єю.
Зазначає, що ігнорування іншими зареєстрованими особами свого обов`язку породжувало численні позови комунальних підприємств про стягнення суми боргу за надані послуги. Відповідач ОСОБА_1 жодного разу не навідувалась у дану квартиру, не зверталась до неї з прощанням надати їй ключі, на її прохання добровільно знятися з реєстрації. 
Підстав, відповідно до яких за відповідачем ОСОБА_1 могло б зберегтися право користування жилим приміщенням відповідач не вбачає, у зв`язку з чим просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Ухвалою суду від 30.01.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.159).
Ухвалою суду від 24.02.2026р. виправлено описку в ухвалі Шевченківського районного суду м. Львова від 17.12.2025 року у справі №466/10041/25.
В судовому засіданні представник позивача Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Равойт-Верес Х.М. позов підтримала повністю з підстав викладених у ньому. У задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити. Позов ОСОБА_2 просила задовольнити.
В судовому засіданні відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_1 щодо позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заперечила повністю, просила задовольнити позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.
Представник третьої особи на стороні позивача Львівської міської ради Шагай О.О. в судовому засіданні 27.03.2025 року підтримав позов Шевченківської районної адміністрації ЛМР, позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - поклав на розсуд суду. 
Представники третіх особ за позовом ОСОБА_1 , а саме - ЛКП "Рясне-402 та ЛКП"Залізничнетеплоенерго" в судові засідання не з"являлись, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що вбачається з матеріалів цивільної справи. 
Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України.
Конституцією України статтею 41 та статтею 47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Суд встановив, що будинок АДРЕСА_1 в минулому був відомчим, належав ВАТ «Концерн-Електрон» та використовувався в цілому як гуртожиток для проживання працівників цього підприємства. Наказом департаменту житлового господарства Львівської міської ради №13-Д від 30 січня 2001 року «Про зміну статусу приміщень гуртожитку для проживання малих сімей в будинку АДРЕСА_1 », який був виданий на підставі клопотання ВАТ «Концерн-Електрон», більшість житлових приміщень цього будинку було визнано житловими квартирами, а 15 кімнат, в тому числі і спірну кімнату № НОМЕР_1 , дозволено ВАТ Концерн-Електрон» й надалі використовувати як гуртожиток для проживання одиноких громадян.
Ухвалою Львівської міської ради №1052 від 15 грудня 2011 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового будинку АДРЕСА_1 від ВАТ «Концерн-Електрон» відомчий будинок на АДРЕСА_1 був прийнятий у власність територіальної громади м. Львова.(а.с.222).
Будинок АДРЕСА_1 перебуває на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402». 
Вищевказані обставини підтверджені та встановлені в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 11.03.2015р. у справі №466/5696/14-ц. та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.05.2015 року (а.с.129-133).
Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно положень ст.ст. 127, 130 ЖК України гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Порядок користування житловою площею в гуртожитку визначається законодавством України.
Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. 
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 , як працівнику ВАТ «Концерн-Електрон», у гуртожитку було надано ліжко-місце та видано ордер №178 від 14.05.1990р. на вселення в гуртожиток по АДРЕСА_1 (а.с.62,14), яка зареєстрована за зазначеною вище адресою 07.06.1990 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2011року визнано мирову угоду між нею ОСОБА_1 , та ЖЕК "Електрон"- дочірним підприємством ПАТ "Концерн-Електрон" в особі директора ОСОБА_3 , згідно якої ЖЕК "Електрон" зобов`язується надати ОСОБА_1 , ліжко-місце площею 6 кв. м. у кімнаті АДРЕСА_3 (а.с. 136).
Матеріалами справи та судом встановлено, що  ОСОБА_2 видано ордер №226 від 10.06.1996 року на вселення в гуртожиток по АДРЕСА_1 ,яка зареєстрована за даною адресою 11.07.1996 р. (а.с.13,14). 
Згідно відомостей Реєстру територіальної громади міста Львова, про кількість зареєстрованих осіб №152101, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.14). 
Факт не проживання відповідачки ОСОБА_6 у кв. АДРЕСА_3 підтверджено актами від 05.11.2023, 05.12.2023, 10.01.2014, 05.02.2024, складеними працівниками ЛКП «Рясне-402», з участю мешканців сусідніх квартир будинку.
У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей405,406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19.
З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 чинить перешкоди їй ( ОСОБА_1 ) у користуванні нею ( 15.55 кв. м.) житлової площі за адресою: АДРЕСА_2 , однак належних доказів матеріали справи не містять. 
В той же час, позивачем за зустрічним позовом (третя особа за первісним позовом, відповідачем) не надано доказів того, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 втратила інтерес до спірного житла. Така в силу обставин, змушена проживати за іншою адресою, оскільки ОСОБА_2 відмовляється встановити порядок користування зазначеною житловою площею мирним шляхом, і не надає право ОСОБА_1 повноцінно користуватись житлом, вказана кімната заставлена меблями позивача ОСОБА_2 та на даний час там проживає інша стороння особа, яку вселила ОСОБА_2 . 
Доводи Шевченківської районної адміністрації та ОСОБА_2 щодо несплати комунальних послуг не є підставою для позбавлення відповідача права користування житлом. Крім цього позивачами не надано суду доказів того, що відповідач саме без поважних причин не проживає у спірній квартирі.
В матеріалах справ наявні квитанції про здійснення оплати за житлово-комунальні послуги сплачені як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 . 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094св23).
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21), від 25 вересня 2024 року у справі № 161/15630/22 (провадження № 61-11716св23) від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд вважає, що особи, які проживають у гуртожитку та мають право на зайняття в ньому ліжко - місця не наділені правом на звернення до суду з вимогами про втрату відповідного права іншими особами. 
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити.
Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та беручи до уваги те, що відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки позивачем Шевченківською районною адміністрацією та ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження її непроживання у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, що відповідно до вимог статей12,81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову-на відповідача; уразі відмовив позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Беручи до уваги вищенаведене та той факт, що у задоволенні позовних вимог у даній справі відмовлено повністю, а тому судові витрати, пов`язані з її розглядом, покладаються на позивача.
На підставі статей 16 ЦК України, ст. ст. 4,12,13,76,81,89,141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, - 
ухвалив:
в задоволенні позовної заяви Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб ЛКП "Рясне-402", ЛКП "Залізничнетеплоенерго" про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити. 
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Судове рішення проголошено 10.03.2026року.
  Суддя	  	 В.  В.  Свірідова