Справа № 420/1365/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 суми грошового забезпечення, а саме одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту з 07 жовтня 2025 року по 16 січня 2026 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07 жовтня 2025 року по 16 січня 2026 року у сумі 82700 гривень шляхом безспірного списання коштів з рахунку ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 07.10.2025 року позивачеві не виплачено грошове забезпечення – одноразова грошова допомога після укладення першого контракту. Станом на 16.01.2026 час затримки виплати становить 100 календарних днів. Розрахунок за час затримки виплати становить (100 х 827 грн.) = 82700,00 грн. При цьому, військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником бюджетних коштів і перебуває на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому стягнення коштів слід здійснити з військової частини НОМЕР_1 шляхом безспірного списання з рахунку ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою від 26.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Від відповідача Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі № 420/35818/24 та вимоги державного виконавця від 04.11.2025 № 25180, щодо виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту на проходження військової служби відповідно до підпункту 8 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» командиром військової частини НОМЕР_1 11.12.2025 року було видано наказ «Про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям після укладення ними першого контракту». В подальшому відповідний наказ та зарплатна відомість були передані на виконання до ІНФОРМАЦІЯ_1 для здійснення всіх необхідних виплат. При цьому, військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником бюджетних коштів і перебуває на фінансовому та матеріально-технічному забезпеченні (грошовому, продовольчому, речовому та іншому) ІНФОРМАЦІЯ_1 . Військова частина НОМЕР_1 може лише нараховувати грошове забезпечення військовослужбовцям, а всі відповідні виплати здійснюються ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зі сторони військової частини відсутня бездіяльність у питаннях виплати грошової допомоги Позивачу. Військовою частиною НОМЕР_1 було вжито всіх необхідних заходів для нарахування та виплати Позивачу належних йому виплат. Таким чином всі позовні вимоги Позивача відповідач вважає безпідставними, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, а, отже, такими, що не підлягають задоволенню.
Від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що на під час нарахування і виплати позивачу належних під час виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів грошового забезпечення був відсутній спір відносно одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту, тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України немає. Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 вважає що відсутні підстави для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту під час звільнення.
Позивачем надано відповіді на відзиви, в яких вказано, що відповідачі протягом тривалого часу свідомо ухиляються від виконання судового рішення, що в свою чергу є підставою для визнання бездіяльності відповідача неправомірною та стягнення середнього заробітку за вказаний період затримки у виплаті грошового забезпечення. 
За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,
ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2022 року між військовослужбовцем офіцером групи логістики штабу НОМЕР_2 окремого батальйону НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління Сил територіальної оборони Збройних Сил України ОСОБА_3 та Міністерством оборони України в особі Командувача Силами територіальної оборони Збройних Сил України укладено перший контракт проходження військової служби. 
03 червня 2024 року військовослужбовцем лейтенантом ОСОБА_4 подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту.
Рішенням командира військової частини відмовлено лейтенанту ОСОБА_5 в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту з мотивів того, що в пункті 1 Розділу ХХІІ наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 прямо не зазначено обов`язку виплати одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту зі строком дії контракту “до оголошення демобілізації”. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 року по справі № 420/35818/24, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту на проходження військової служби відповідно до підпункту 8 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” за його рапортом від 03 червня 2024 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової допомоги після укладення першого контракту відповідно до підпункту 8 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” на 1 січня календарного року. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 року по справі № 420/35818/24, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року – залишено без змін.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 160 від 01.06.2025 року, ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 20.05.2025 року № 386 з військової служби у відставку, з 01.06.2025 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
11.12.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 3420 «Про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям після укладення ними першого контракту».
Доказів виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги матеріали справи не містять.
Посилаючись на проведення остаточного розрахунок з позивачем при звільненні з військової служби з порушенням ст. 116 КЗпП, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19, 43 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.
Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у тому числі у разі відсутності зауважень звільненого військовослужбовця щодо розрахунку з ним, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.
За приписами ст. 116 КЗпП України (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-ІХ строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 року по справі № 420/35818/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту на проходження військової служби відповідно до підпункту 8 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” за його рапортом від 03 червня 2024 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової допомоги після укладення першого контракту відповідно до підпункту 8 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” на 1 січня календарного року. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 року по справі № 420/35818/24, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року – залишено без змін.
Однак, доказів проведення розрахунку з позивачем на виконання судового рішення від 16.07.2025 року по справі № 420/35818/24матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд доходить висновку, що остаточний розрахунок з позивачем ще не проведений, а відповідачем не доведено здійснення нарахування позивачеві усіх сум виплат, передбачених на день звільнення, що унеможливлює встановлення як розміру простроченої заборгованості роботодавця, так і терміни такого прострочення.
Суд зазначає, дата остаточного розрахунку при звільненні для вказаної категорії спорів є тою обставиною, що підлягає встановленню.
Вирішуючи цей спір, суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, в яких суд наголошує, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно, окрім іншого, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з позивачем Військовою частиною НОМЕР_1 на час розгляду цього спору не проведений, належних та допустимих доказів відповідному не надано, позовні вимоги є безпідставними, тому задоволенню не підлягають.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.
Керуючись ст. 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 255, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.
Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.