Справа №345/4639/25 
Провадження № 2/345/642/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02.03.2026 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючої судді Кардаш О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2025 року Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" через систему Електронний суд звернулось із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 34 558,40 грн.
В обґрунтування позову позовних вимог зазначає, що 12 січня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №2455815191, відповідно до якого він отримав на умовах строковості, зворотності і оплатності кредит в сумі 18 259,00 грн зі строком кредитування 24 (двадцять чотири) місяці і сплатною процентів. На підставі договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 рокуТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" відступило, а АТ "ТАСКОМБАНК" набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2455815.
У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з повернення кредиту і сплати процентів, станом на 12.05.2025 року у відповідача наявна заборгованість загальною сумою 34 558,40 грн, з яких 16 823,23 грн заборгованості за тілом кредиту, 3558,71 грн заборгованості за річними процентами і 14 176,46 грн заборгованості за щомісячними процентами, яку позивач просив стягнути, а також понесені судові витрати у справі.
Заочним рішенням від 14 листопада 2025 року судом позов задоволений повністю і з ОСОБА_1 на користь АТ "ТАСКОМБАНК" стягнута заборгованість за договором кредиту в розмірі 34 558,40 грн і 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору.
15 грудня 2025 року від представника відповідача адвоката Долинки О.А. через систему Електронний суд до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області подана заява про перегляд заочного рішення, ухваленого судом 14.11.2025 року. Заява мотивована тим, що з 14.03.2022 року і по даний час відповідач проходить службу у Збройних Силах України, через що об`єктивно не міг отримати будь-які документи по справі, реалізувати свої процесуальні права на подання відзиву і заперечень проти позову, скористатись правом професійну правничу допомогу. Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача вказав, що з огляду на факт проходження відповідачем військової служби і враховуючи приписи Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то з 14.03.2022 року кредитодавець не мав підстав нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами, а нараховані проценти – підлягають списанню. За таких обставин представник вважав, що дійсна сума заборгованості відповідача перед банком може бути встановлена лише при повторному розгляді справи судом, тому просив суд скасувати заочне рішення від 14.11.2025 року, а справу призначити до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2025 року заочне рішення від 14 листопада 2025 року скасоване, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і без виклику сторін, відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов з дня отримання ухвали, позивачу – п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив.
07 січня 2026 року на адресу суду через систему Електронний суд від представника відповідача адвоката Долинки О.А. надійшов відзив на позов, у якому він вказав, що 14.03.2022 року відповідач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації до Збройних Сил України, на якій перебуває і дотепер, на підтвердження чого надає довідку від 14.05.2022 року №291 і довідку від 26.10.2025 року №1472/2989.Опираючись на приписи статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", представник відповідача стверджує, що нарахування процентів за користування кредитом з дня призову відповідача на військову службу є неправомірним, позов у частині процентів, нарахованих з часу призову відповідача задоволенню не підлягає. Також у відзиві зазначено, що нікчемною є умова кредитного договору в частині встановлення позичальнику процентної ставки в розмірі 2,99% на місяць від початково виданої суми кредиту, так як такі проценти суперечать чинному законодавству іне відповідають законодавству у сфері споживчого кредитування. Відповідно до здійсненого представником відповідача розрахунку заборгованість за процентами у нього відсутня, за тілом кредиту становить 15 576,41 грн. Просить позов задовольнити з врахуванням викладених у відзиві доводів і пропорційно до задоволених вимог вирішити питання судових витрат.
12 січня 2026 року від представника позивача Рудницького Ю.І. через систему Електронний суд надійшла відповідь на відзив, у якій зазначається про правомірність нарахування процентів за ставкою 2,99% щомісячно на суму виданого кредиту з огляду норми Цивільного кодексу України щодо волі сторін при укладенні договору та визначенні його умов, а також на обізнаність відповідача про умови договору при його підписанні. Також представник позивача вказав, що докази проходження військової служби відповідачем і надані його представником підлягають ретельній перевірці на предмет відповідності вимогам, сформованим у судовій практиці. Представник позивача у відповіді на відзив стверджує про правомірність заявленої до стягнення суми боргу, так як вона підтверджена випискою по рахунку позичальника, що є належним доказом і просить позов задовольнити.
03 лютого 2026 року на адресу суду через систему Електронний суд від представника відповідача адвоката Долинки О.А. надійшло клопотання про долучення доказів, у якому він просить суд долучити до матеріалів справи копію військового квитка відповідача і копію посвідчення офіцера як додаткові докази факту проходження ним військової служби у Збройних Силах України.
Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши наявні у справі матеріали і письм ові докази, доводи і письмові пояснення сторін, суд встановив наступні фактичні обставини справи.
12 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" і ОСОБА_1 укладений кредитний договір №2455815191, відповідно до якого він отримав кредит в сумі 18 259,00 грн строком на 24 місяці зі сплатою за користування кредитом процентів за ставкою 9,99% річних і 2,99% щомісячно.
Укладання договору кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року і факт отримання відповідачем коштів за цим договором сторонами не заперечується.
01 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" і Акціонерним товариством "ТАСКОМБАНК" укладений договір про відступлення прав вимоги №01/09/21, відповідно до якого ТОВ "ФК "Центр фінансових рішень" як первісний кредитор передає (відступає) АТ "ТАСКОМБАНК" як новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені договором.Перехід права вимоги до нового кредитора відбувається шляхом підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог до позичальників.
Відповідно до копії повідомлення про відступлення прав вимоги, ОСОБА_1 повідомлено, що права вимоги за договором кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року будуть відступлені ТОВ "ФК "Центр фінансових рішень" на користь АТ "ТАСКОМБАНК".
13 січня 2022 року ТОВ "ФК "Центр фінансових рішень" і АТ "ТАСКОМБАНК" підписали реєстр прав вимог до договору про відступлення прав вимоги №01/09/21, за яким позивач набув прав вимог у тому числі і за договором кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року.
Відповідно до ч. 1ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині ч. 1ст. 510 ЦК Українипередбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до п.1 ч. 1ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Устатті 514 ЦК Українипередбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно ч.1ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ч.1ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
Згідно з ч.1ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно дост.519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Тому, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Таким чином, відступлення права вимоги, може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року.
Ураховуючи, що відповідач був повідомлений про майбутнє відступлення права вимоги ТОВ "ФК "Центр фінансових рішень" на користь АТ "ТАСКОМБАНК", надав свою згоду на таке відступлення шляхом підписання повідомлення, у матеріалах справи наявна підписана первісним кредитором і позивачем як новим кредитором копія реєстру прав вимоги, то суд приходить до висновку про доведеність набуття позивачем прав вимоги до відповідача за договором кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року.
На підтвердження розміру позовних вимог позивачем наданий розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 12.05.2025 року у відповідача наявна заборгованість за кредитом в сумі 34 558,40 грн, з яких 16 823,23 грн заборгованість за тілом кредиту, 3558,71 грн заборгованість за річними процентами і 14 176,46 грн заборгованість за щомісячними процентами.
Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною1,3ст.10561ЦКУкраїни визначено,що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з п.1ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами статей 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умовне допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п.1ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 14.03.2022 року відповідач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації до Збройних Сил України. Відповідно до довідки від 14.05.2022 року №291 він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до довідки від 26.10.2025 року №1472/2989 – у військовій частині НОМЕР_2 . Згідно із відмітками у військовому квитку відповідача – 14.03.2022 року він зарахований для проходження служби у військову частину НОМЕР_1 , відмітки у графі "дата виключення зі списків в/ч та № наказу" відсутні. 
Отже, факт проходження відповідачем військової служби у складі Збройних Сил України суд вважає підтвердженим належними доказами, що не спростовано позивачем.
Пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) – штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15, від 11 грудня 2019 року у справі №521/7927/16-ц, від 14 травня 2021 року у справі №502/1438/18, від 24 лютого 2022 року у справі №591/4698/20, від 12 травня 2022 року у справі №336/512/18, від 18 січня 2023 року у справі №642/548/21.
Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу.
Тобто під час дії особливого періоду банки (фінансові установи) не мають права нараховувати відсотки військовим та учасникам бойових дій, а у випадку нарахування – зобов`язані їх списати. 
Особливий період настав 18 березня 2014 року відповідно до рішення про часткову мобілізацію, оголошеного Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VII. Дата закінчення особливого періоду визначається відповідним Указом Президента України. Отже, станом на дату укладення та підписання кредитного договору, що є предметом спору в даній цивільній справі, та станом на дату розгляду справи діяв і, відповідно, діє особливий період.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", указом Президента України №64/2022 введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався. Востаннє воєнний стан продовжений Законом №4643-IX з 05:30 год 05.11.2025 року на 90 діб – до 05:30 год 03.02.2026 року.
Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження №61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей". У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року №18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача, що з 14.03.2022 року на відповідача поширюються як на військовослужбовця гарантії, встановлені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", тому з цієї дати проценти за користування кредитними коштами йому не нараховуються, а нараховані проценти підлягають списанню.
Водночас, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на нікчемність умови договору кредиту про встановлення щомісячних процентів в розмірі 2,99% від суми наданого кредиту.
Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно дост. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістомст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За приписами ч. ч. 1, 2ст. 640 ЦК Українидоговір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
За змістом вимог ч. 1ст. 1055 ЦК Україникредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, договір кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, порядок та умови його надання, строк повернення грошових коштів, розмір процентів, умови кредитування.
Умов, які б не відповідали нормам законодавства у сфері споживчого кредитування, договір кредиту №2455815191 від 12.01.2022 року не міститься, відтак у суду відсутні підстави вважати нікчемною його умову про нарахування процентної ставки 2,99% щомісячно від суми наданого кредиту.
З врахуванням встановленого факту проходження відповідачем військової служби з 14.03.2022 року, неможливості кредитором з цієї дати нараховувати проценти за кредитом в силу закону і беручи до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд приходить до наступних висновків щодо дійсної суми боргу.
Проценти за користування кредитними коштами мали нараховуватись відповідачу у період користування кредитом з 12.01.2022 року по 13.03.2022 року включно, що включає 20 днів за період 12.01.2022-31.01.2022 року, 28 днів за період 01.02.2022-28.02.2022 року і 13 днів за період 01.03.2022-13.03.2022 року
01.02.2022 року відповідач мав сплатити нарахованих 99,95 грн річних процентів (18 259,00 грн х 9,99% / 365 днів х 20 днів) і 352,40 грн щомісячних процентів (18 259,00 грн х 2,99% / 31 день х 20 днів), а всього 452,35 грн.
01.02.2022 року відповідач здійснив оплату в сумі 342,00 грн, з яких погашені 99,95 грн річних процентів і 242,05 грн річних процентів. Непогашеною залишились сума кредиту 18 259,00 грн і нараховані за січень щомісячні проценти в сумі 110,35 грн.
У період з 02.02.2022 року по 13.03.2022 року відповідно до розрахунку заборгованості і матеріалів справи відповідач не здійснював.
Відтак, за лютий 2022 року йому мали бути нараховані річні проценти за користування кредитом в сумі 139,93 грн (18 259,00 грн х 9,99% / 365 днів х 28 днів) і 545,94 грн щомісячні проценти (18 259,00 грн х 2,99%).
За період 01.03.2022-13.03.2022 року відповідачу мали бути нараховані річні проценти за користування кредитом в сумі 64,97 грн (18 259,00 грн х 9,99% / 365 днів х 13 днів) і 228,24 грн (18 259,00 грн х 2,99% / 31 день х 13 днів).
Отже, станом на 13.03.2022 року заборгованість відповідача становила 18 259,00 грн за кредитом, 204,90 грн за річними процентами і 774,18 грн за щомісячними процентами.
13.04.2022 року відповідач здійснив оплату в сумі 2435,59 грн і 15.04.2022 року в сумі 14,41 грн, що разом складає 2450,00 грн.
Вказана оплата підлягає зарахуванню наступним чином – 204,90 грн на погашення заборгованості за річними процентами, 774,18 грн на погашення нарахованих щомісячних процентів і 1 470,92 на погашення основного боргу за кредитом.
Отже, станом на час звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем за процентами відсутня, а за тілом кредиту становить 16 788,08 грн.
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Оскільки, матеріали справи не містять доказів належного і повного виконання відповідачем зобов`язань за кредитом, матеріали справи підтверджують наявність у нього заборгованості, водночас відповідачем доведена неможливість нарахування процентів за кредитом починаючи з 14.03.2022 року, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 16 788,08 грн заборгованості за тілом кредиту і про відмову у задоволенні вимоги про стягнення нарахованих процентів.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивачем сплачено 2422,00 грн судового збору
Враховуючи те, що позов АТ "ТАСКОМБАНК" задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, визначає позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнувши їх із ОСОБА_1 у розмірі 1175,75 грн судового збору (16 788,08 / 34 588,40 х 2422,40).
Керуючись ст.ст. 259,263-268,280,354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 користь Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" заборгованість за кредитним договором №2455815191 від 12.01.2022 року в сумі 16 788 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень 08 копійок за тілом кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК"1175 (одна тисяча сто сімдесят п`ять) гривень 75 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: