ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2987/25  Номер провадження 22-ц/814/1613/26	Головуючий у 1-й інстанції Мельник Н. П.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Кормушин В. О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича 

на заочне рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене суддею Мельник Н. П., повний текст рішення складений – дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 – адвоката Кормушина Владислава Олександровича до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

12.03.2025 представник ОСОБА_1 – адвокат Кормушин В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якому просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Позовна заява мотивована тим, що 19.12.2018 між сторонами зареєстрований шлюб. З 2019 родина проживає у Республіці Польща. У сторін по справі є неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Поступово відносини позивача та відповідача почали погіршуватись, у зв`язку із цим виникали конфлікти, непорозуміння. Позивач та відповідач перестали проживати як одна сім`я, син залишився проживати з матір`ю та повністю перебував на її утриманні. З моменту окремого проживання у відповідача погіршилося відношення до позивача та сина, перестав брати участь у його житті, усе, що стосувалося навчальних, поза навчальних заходів, виховання, здоров`я сина, здійснювалося позивачем. Відповідач здійснював економічне насилля над позивачем, погрожував залишити її без засобів до існування. Батько дитини забороняв спати дитині біля матері або у дитячому ліжку зі сторони матері. Дитина спала виключно біля батька. За час проживання разом з відповідачем, дитина була свідком фізичного та психологічного насилля над матір`ю. Відповідач висловлювався нецензурно на адресу позивача, принижував її честь та гідність, у тому числі і у присутності дитини. На підтвердження зазначеного у позові посилаються на акт проведення судово - медичної експертизи ОСОБА_1 від 14.12.2022. Позивач звернулася до Міждисциплінарної команди з протидії домашнього насильства, що стверджується копією заяви, долученою до позову. Згідно повідомлення Міждисциплінарної команди з протидії домашнього насильства, яка підтверджує, що у сім`ї ОСОБА_5 з 17.11.2022 по 30.01.2023 проводилася процедура «Вlue Cards». У подальшому позивач звернутись до центру допомоги жінкам, постраждалих від домашнього насилля, в якому перебувала 3,5 місяці. Згідно довідки про перебування у центрі кризової інтервенції від 08.04.2024, підтверджується її перебування разом із сином у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 12.12.2022 по 31.03.2023. Під час перебування у зазначеному центрі, відповідач не цікавився дитиною. Як пізніше стало відомо позивачу, що відповідач дізнався про місцезнаходження дитини тільки із повідомлення поліції під час його виклику для надання пояснень. Позивач звернулася до місцевої поліції із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 207 § 1 КК Республіки Польщі, як зазначено у підтвердженні подання заяви від 26.07.2024, що у період з жовтня 2020 по 12.12.2022 у м. Вроцлав та м. Смолець, комуна ОСОБА_6 , її колишній чоловік знущався над нею психічно та фізично. 03.03.2022 окружна прокуратура в Сьроді-Сльонській прийняла заяву від ОСОБА_1 про підозру у вчинені злочину разом із клопотанням про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 . Як зазначено у позові, відповідач продовжує проявляти до позивача та її родини (батьків) агресію, погрози, маніпулює її почуттями. Відповідач не знає, не цікавиться та не розуміє загальних потреб сина, особливостей його виховання та спілкування з ним. Не має уявлення про встановлені діагнози та потреби у харчуванні сина. Під час періодичних зустрічей із сином не дотримується дієти сина, що спричиняє розлади харчової поведінки. Дитина повертається від батька перезбуджена. Не знає, які гуртки та заняття відвідує син. Усі зусилля матері та спеціалістів у покращенні здоров`я та якості життя сина батьком ігноруються та не підтримуються. Відповідач не дає згоду на виїзд до України сина у супроводі матері, мотивуючи, що сину не має що робити в Україні, мотивуючи небезпекою, пов`язаною із воєнним станом, тим, що дитина буде ізольована від нього. На думку позивача, така поведінка відповідача є проявом особистої недоброзичливості та неповаги до неї як до людини, жінки та матері його дитини. Позивач неодноразово намагалася отримати згоду відповідача на поїздку з дитиною на море для оздоровлення та відпочинок, проте причину відмови останній не називає. Робить постійні дрібні неприємні речі та неприпустимі вчинки, наприклад, як зазначено у позові, на прохання матері самостійно не стригти волосся дитині, мати виявляла зістрижене волосся. Відповідач не дає згоди на оформлення реєстрації місця проживання дитини в Україні у будинку позивача в м. Кременчуці. Намагання та пропозиції матері щодо здоров`я, розвитку, виховання та фінансового забезпечення дитини, відповідач ігнорує, зазначаючи, що вона є матір`ю та головним опікуном. Мати постійно займається розвитком та психологічним станом сина, що стверджуються долученими відомостями про консультації психолога за первинною консультацією від 16.08.2024 та 30.08.2024. Крім фізичного, психологічного здоров`я та розвитку, мати дитини забезпечує заняття сина поза межами дитячого садка. Постановою від 08.12.2023 районним судом Вроцлав-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх доручено заявниці здійснювати батьківські права щодо неповнолітнього сина, визначені обов`язки та права батька дитини з обмеженням його співучасті у вирішенні важливих питань, пов`язаних із дитиною, таких як вибір навчального закладу, лікування у разі серйозної хвороби, встановлено право спілкуватись із сином. Вироком від 31.05.2023 районний суд Вроцлав-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх зобов`язав батька дитини ОСОБА_2 сплачувати аліменти на користь сина через законного представника ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначені позивачем обставини щодо звернень до судово-медичного експерта у 2022, заяви до поліції Республіки Польща, документи з кримінального провадження в Республіці Польща, що не завершене, довідки про перебування матері та дитини в Центрі кризової інтервенції не свідчать про систематичне застосування відповідачем фізичного та психологічного насильства у присутності дитини, оскільки ці факти не підтверджені відповідними рішеннями уповноважених на те органів, а підтверджують лише факт звернення позивача із такими заяви.Позбавлення батьківських прав у цьому випадку є не доцільним. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з них, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кормушин В.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував повною мірою обставини фактичного самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, зокрема відсутність будь-якого сталого контакту між батьком та сином, ігнорування медичних діагнозів дитини, а також свідоме завдання шкоди її здоров`ю, у тому числі психоемоційної. Дитина неодноразово була свідком домашнього насильства, вчинюваного відповідачем щодо позивача, відповідач застосовував до неї фізичне насильство навіть у присутності спільних знайомих, вживав нецензурну лексику, принижував її честь і гідність. Аналогічні дії мали місце і в присутності дитини, що викликало у неї стан тривоги, нервового напруження та сльози. Оцінюючи показання свідків, допитаних у судовому засіданні, суд першої інстанції безпідставно поставився до них критично, посилаючись на те, що відомості були отримані зі слів позивача, яка є зацікавленою особою. Крім того, суд першої інстанції без належного мотивування ухвалою від 03.10.2025 відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, у тому числі з використанням приміщення Генерального консульства України у м. Вроцлаві. Відмовляючи у виклику та допиті реальних очевидців подій через офіційні державні органи, суд першої інстанції, на переконання позивача, не дотримався принципу рівності сторін у судовому процесі та фактично позбавив позивача можливості реалізувати право на подання та дослідження доказів, необхідних для доведення обставин, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог. Суд першої інстанції належним чином не взяв до уваги той факт, що на момент розгляду справи вже існували обмеження щодо здійснення відповідачем батьківських прав, встановлені постановою районного суду Вроцлава-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх, якою було визначено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Щодо заяв відповідача, поданих до органу опіки та піклування і суду електронною поштою без належного підтвердження його особи та без накладення кваліфікованого електронного цифрового підпису, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, фактично прирівнявши такі звернення до належних і допустимих доказів. Вказує, що позивач неодноразово особисто зверталася до органу опіки та піклування, у тому числі під час перебування на території України, була особисто присутня у відповідній установі, надавала документи, що посвідчують її особу, та безпосередньо спілкувалася з представниками служби у справах дітей. Також зазначається, що висновок органу опіки та піклування від 27.10.2025 ґрунтується виключно на одній заяві, поданій нібито відповідачем, при цьому органом опіки не було належним чином перевірено та встановлено його особу, не здійснено особистої розмови з відповідачем, а також не перевірено достовірність наданих ним пояснень. Висновок не містить жодних об`єктивних даних щодо особи відповідача, його способу життя, умов проживання, працевлаштування, реальної участі в утриманні та вихованні дитини, а також його ставлення до дитини. З пояснень, прийнятих органом опіки та піклування, вбачається лише факт сплати аліментів, які призначені у примусовому порядку, при цьому доказів добровільного утримання дитини, додаткової фінансової участі, турботи про її здоров`я, розвиток чи забезпечення належних умов для проживання відповідачем не надано. За таких обставин зазначений висновок є формальним, неповним та не ґрунтується на всебічному, об`єктивному та неупередженому з`ясуванні обставин, що мають істотне значення для вирішення спору з урахуванням найкращих інтересів дитини. Вказаний висновок був прийнятий судом першої інстанції до уваги та покладений в основу оскаржуваного рішення, тоді як заперечення представника позивача щодо зазначеного висновку судом першої інстанції належним чином не розглянуті та не оцінені, що свідчить про порушення принципів рівності сторін, змагальності процесу та вимог щодо допустимості й оцінки доказів, а також призвело до неповного з`ясування обставин справи без урахування найкращих інтересів дитини. Суд першої інстанції безпідставно відхилив висновки спеціаліста-психолога, помилково визнавши їх неналежними доказами з мотивів нібито ґрунтування виключно на поясненнях матері дитини та відсутності у психолога матеріалів справи. Наданий висновок психолога розглядається та подавався стороною позивача як один із доказів у справі, а не як єдиний чи ключовий доказ, і підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами. У даній справі не ставилось питання про призначення судової психологічної експертизи, у межах якої експерт мав би доступ до матеріалів справи, а тому вимога суду першої інстанції щодо обов`язкового дослідження психологом матеріалів справи є необґрунтованою та такою, що виходить за межі предмета доказування. На думку сторони позивача, критична оцінка судом пояснень ОСОБА_1 щодо обмежень, створюваних відповідачем у питаннях виїзду дитини за межі Республіки Польща та звернення до медичних закладів, є помилковою та ґрунтується на хибному тлумаченні наданих нею пояснень. Позивач не заперечувала факт перебування з дитиною на території України, однак неодноразово наголошувала як у судових засіданнях, так і під час засідань комісій служби у справах дітей, що для законного перетину кордону та прибуття в Україну вона була вимушена звертатися до Польського суду з метою отримання відповідного дозволу, оскільки відповідач добровільної згоди на виїзд дитини не надавав. Окремо наголошується, що дитина не може і не повинна чекати на отримання дозволів від державних органів, установ чи організацій для реалізації своїх базових і невідкладних потреб, зокрема у лікуванні, реабілітації, оздоровленні, відпочинку та розвитку, які організовуються матір`ю дитини. Суд першої інстанції безпідставно проігнорував системність звернень позивача до уповноважених органів з приводу домашнього насильства. Унаслідок агресивної поведінки відповідача позивач була змушена залишити спільне місце проживання, переховуватись разом із дитиною, побоюючись за своє життя, здоров`я та безпеку сина. Висновки суду першої інстанції про те, що у даній справі має місце виключно наявність особистісних непорозумінь між батьками, які не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, є помилковими та такими, що не відповідають принципу пріоритету найкращих інтересів дитини. Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, не забезпечив належного захисту прав та найкращих інтересів дитини та неправильно застосував норми матеріального права. Слід враховувати, що позбавлення батьківських прав не має невідворотного характеру, оскільки не позбавляє особу, яка була позбавлена батьківських прав, можливості підтримувати спілкування з дитиною та реалізовувати право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у порядку, передбаченому законодавством України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 15.04.2026 не з`явився відповідач ОСОБА_2 , він належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 09.03.2026 судової повістки про виклик до суду у цивільній справі засобами поштового зв`язку (т.2 а.с. 210). Згідно рекомендованого повідомлення судова повістка на ім`я відповідача ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.03.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 15.04.2026 на 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією виписки акту про народження польською мовою у перекладі на українську (т.1 а.с. 16-19). 

З 2019 родина проживала в Республіці Польща. Відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршувалися. Рішенням суду шлюб між ними розірваний (т.1 а.с. 21-22). Зі слів матері відомо, що дитина була свідком домашнього насилля над нею.

22.05.2025 до Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області через мобільний додаток «Vibег» звернулася ОСОБА_1 із заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (т.1 а.с. 135-138), мотивуючи ідентичними підставами, що зазначені у позові. ОСОБА_1 повідомила про обмеження здійснення прав батька на підставі постанови районного суду Вроцлава-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх, установлено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином у такому порядку: - кожен другий вікенд з суботи з 11:00 до неділі до 19:00 поза місцем проживання дитини та без присутності матері, причому спілкування розпочинатиметься за фактичним місцем проживання матері та закінчуватиметься за фактичним місцем проживання матері, батько забиратиме дитину з місця його проживання та повертатиме дитину до місця його проживання; - у період канікул протягом одного тижня у липні в непарні роки та протягом одного тижня у серпні в парні роки, причому спілкування розпочинатиметься за фактичним місцем проживання матері, батько забиратиме дитину з місця її проживання та повертатиме дитину до місця її проживання (т.1 а.с. 65-66).

Згідно вироку від 31.05.2023 районного суду Вроцлава-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх зобов`язано батька дитини сплачувати аліменти на його утримання у розмірі 1000 злотих щомісяця з 30.01.2023 на руки матері дитини, як його законному представнику (т.1 а.с. 68-70).

На засіданні комісії 01.10.2025 з питань захисту прав дитини присутня ОСОБА_1 у режимі відеоконференції через платформу «TEAMS», надала пояснення. Пояснила, що першопричиною позову є те, що близько 2 років в окружній прокуратурі Сьоді-Слонські розглядається питання відносно неї як жертви домашнього насильства зі сторони колишнього чоловіка. Син був присутнім під час вчинення домашнього насильства.

Щодо заяв відповідача, поданих на електронну пошти органу опіки та піклування та суду першої інстанції без підтвердження його особи та накладення електронного цифрового підпису (т.1 а.с. 140-141, т.2 а.с. 99, 109-110), суд першої інстанції звернув увагу, що стороною позивача не ставиться під сумнів присутність позивача на комісії з питань захисту дітей виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 01.10.2025 у режимі відеоконференції через платформу «TEAMS», а також безпосереднє звернення позивача до служби у справах дітей 22.05.2025 через мобільний додаток «Vibеr».

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про підписання зазначеної заяви відповідачем електронним підписом, з огляду на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №204/2321/22. 

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновки спеціалістів-психологів (т.1 а.с. 46-43), які є неналежними доказами у справі з тих підстав, що останні ґрунтуються на поясненнях матері, зацікавленої у результаті розгляду справи; у психолога не перебували на дослідженні матеріали цієї справи, що розглядається. Висновки психолога містять загальні висновки про стан дитини без урахування фактичних обставин цієї справи та не містять інформації щодо предмета доказування, а тому не можуть бути належними доказами у справі.

Судом першої інстанції такожвстановлено, що результати психологічного обстеження дитини не можна розцінювати як беззаперечний доказ свідомого ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, оскільки оцінка психологічного обстеження дитини може бути суб`єктивною та залежати від того, як дитина сприймає ситуацію в сім`ї у цей момент.

Судом першої інстанції критично оцінені пояснення, надані позивачем у судовому засіданні та під час засідання комісії з питань захисту прав дитини щодо не надання дозволу ботьком на виїзд за межі Республіки Польщі, оформлення віз для перетину кордону країн, що не входять до складу Євросоюзу, з`ясування питань щодо протоколів лікування дитини, візити до лікаря-психіатра, що забороняються батьком, дотримання безлактозної дієти сином, оскільки з матеріалів справи, зокрема інформації, наданої безпосередньо самим позивачем у суді та на засіданні комісії з питань захисту дітей, нею зазначено про неодноразові перебування з сином на території України у родичів, те, що дитині в Україні подобається і повертатися назад до Республіки Польща він не бажає, а також звернення до лікарів щодо встановлення стану здоров`я дитини, а тому посилання позивача про заборону відповідача на виїзд за межі Республіки Польщі та звернення до лікарів спростовуються нею ж. На думку позивача, дії відповідача є маніпуляціями по відношенню до неї.

На переконання суду першої інстанції, позовні вимоги ґрунтуються на неприязних відносинах із відповідачем.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що розлучення – це завжди травма для обох сторін та особливо для дітей, однак найболючішою «зброєю» у цьому процесі, нажаль, може стати власна дитина, яку батьки люблять понад усе. Тривале перебування дитини у такій ситуації, що провокується (свідомо чи не свідомо) її батьками чи одним з них, може негативно вплинути на саму дитину, її фізичне та психологічне здоров`я.

Крім того, позивачем Службі у справах дітей на засіданні зазначено, що аліментів від відповідача вона не потребує, а бажає позбавити батька батьківських прав стосовно дитини з метою безперешкодного вирішення нею питань, що стосуються дитини.

Суд першої інстанції наголосив, що за законодавством України обоє з подружжя мають рівні права і обов`язки по відношенню до дитини, жоден з них не має переваги перед іншим. Батько та мати має законне право на спілкування з дитиною, і другий з батьків не може йому перешкоджати, якщо інше не встановлене відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили.

ОСОБА_1 на засіданні комісії зазначено, що причиною подання позову є також наявність перешкод, щоб перетинати їй з дитиною кордон більше ніж на 2 тижні, через те, що час їхньої відсутності може припадати на години зустрічі батька з сином. Пояснила, що планує повернутися на Україну разом з сином, однак батько дитини не дає на це дозволу. До Консульства України в Польщі вона не зверталася з цим питанням, в подальшому планує подати позов до суду про надання дозволу на реєстрацію сина за місцем її проживання в м. Кременчуці. В Республіці Польща, де проживає наразі син, вона та батько дитини, ОСОБА_1 не ініційований процес позбавлення батьківських прав, оскільки польське законодавство дуже толерантне по відношенню до батьківства, враховують інтереси дітей, і якщо батьки не є асоціальними особами, які ведуть асоціальний спосіб життя, то з цим можуть виникнути питання.

Повідомила, що ОСОБА_2 сплачує аліменти, заборгованості не має, однак як зазначила заявник на засіданні комісії, аліментів вона не потребує, а бажає позбавлення його батьківських прав стосовно дитини з метою безперешкодної реалізації нею прав дитини.

Суд першої інстанції погоджується із висновком органу опіки, який прийшов до висновку, що надані ОСОБА_1 докази не свідчать про злісне ухилення батька від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківських обов`язків, його винну поведінку стосовно дитини, тому позбавлення батьківських прав у цьому випадку є недоцільним (т.2 а.с. 116-125).

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем достатніх доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, не надано, як і достатніх доказів визнання ОСОБА_2 винним у застосуванні насильства стосовно неї у присутності дитини.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довела та не надала суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення його батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Крім того, 03.03.2022 окружною прокуратурою в Сьроді-Сльонській прийнята заява ОСОБА_1 про підозру у вчинені злочину разом із клопотанням про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 щодо знущання над нею. Згідно службової записки від 13.05.2024 під час проведення заходів по справі встановлено, що за такими адресами проживання потерпілої (позивача), як: АДРЕСА_1 у період з січня 2019 по 31.12.2019 не було жодного втручання поліції; АДРЕСА_2 у період з 01.01.2020 по 11.12.2022 відбулось одне втручання поліції, що стосувалось перевірки дотриманням ОСОБА_9 карантину у зв`язку із пандемією «COVID -19»; АДРЕСА_3 , відбулось два втручання: 12.12.2022 о 12 год за повідомленням ОСОБА_5 про її побиття чоловіком. На місце події прибув патруль. Втручання закінчилося відміткою у службовій книжці. Блакитної карти не встановлено (т.1 а.с. 40-41).

На переконання суду першої інстанції, зазначені позивачем обставини щодо звернень до судово-медичного експерта у 2022 (т.1 а.с. 23-25), заяви до поліції Республіки Польща, документи з кримінального провадження в Республіці Польща (т.1 а.с. 32-43, 67-70), яке не завершене, довідки про перебування матері та дитини в Центрі кризової інтервенції (т.1 а.с. 26-31) не свідчать про систематичне застосування відповідачем фізичного та психологічного насильства у присутності дитини, оскільки ці факти не підтверджені відповідними рішеннями уповноважених на те органів, а підтверджують лише факт звернення позивача із такими заяви.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ст. 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст. 15 Закону №2402-III).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24.10.2024 по справі №199/3287/23, від 20.03.2024 по справі №204/2097/22, від 07.02.2024 по справі №455/307/22 та інших.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23.10.2024 по справі №464/2040/23, від 28.02.2024 по справі №303/4697/22, від 12.02.2024 по справі №202/1931/22 та інші).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 по справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 по справі «М. С. проти України», заява №2091/13).

У справі від 30.06.2020 (заява №70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 по справі №402/428/16-ц, Верховним Судом у постановах від 21.02.2024 по справі №404/9387/21, від 19.02.2024 по справі № 59/2012/23, від 22.11.2023 по справі №320/4384/18 та ін.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01.08.2024 по справі №366/52/21, від 07.03.2024 по справі №947/7448/22, від 22.11.2023 по справі №320/4384/18, від 06.10.2021 по справі №320/5094/19).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 по справі №464/2040/23).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Згідно абз. 2 п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що один з батьків ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, що означає застосування такої міри судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

П. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачене право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №522/20260/21, згідно якої у подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

У постанові Верховного Суду від 20.03.2024 по справі №204/2097/22 зроблений висновок, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і тільки за наявності вини в діях батьків.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №686/16892/20, від 11.09.2020 у справі №357/12295/18, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 13.04.2020 у справі №760/468/18, від 11.03.2020 у справі №638/16622/17, від 06.09.2023 у справі №545/560/21, 06.03.2024 у справі №150/137/23, від 20.03.2024 у справі №405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №180/1954/19, від 13.11.2020 у справі №760/6835/18, від 09.11.2020 у справі №753/9433/17, від 02.11.2020 у справі №552/2947/19, від 24.04.2019 у справі №300/908/17, від 12.09.2023 у справі №213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №753/2025/19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18.02.2021 у справі №645/920/19, від 07.02.2022 у справі №759/3554/20, від 12.02.2024 у справі №202/1931/22).

Як встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_10 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , а батьком ОСОБА_2 , що підтверджується повною випискою акту про народження, серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану у Вроцлаві Республіки Польща, 22.07.2019 (т.1 а.с. 16-19).

03.03.2022 окружною прокуратурою в Сьроді-Сльонській прийнята заява ОСОБА_1 про підозру у вчинені злочину разом із клопотанням про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 щодо знущання над нею. Згідно службової записки від 13.05.2024 під час проведення заходів по справі встановлено, що за такими адресами проживання потерпілої (позивача), як: АДРЕСА_1 у період з січня 2019 по 31.12.2019 не було жодного втручання поліції; АДРЕСА_2 у період з 01.01.2020 по 11.12.2022 відбулось одне втручання поліції, що стосувалось перевірки дотриманням ОСОБА_9 карантину у зв`язку із пандемією «COVID -19»; АДРЕСА_3 , відбулось два втручання: 12.12.2022 о 12 год за повідомленням ОСОБА_5 про її побиття чоловіком. На місце події прибув патруль. Втручання закінчилося відміткою у службовій книжці. Блакитної карти не встановлено (т.1 а.с. 40-41).

16.02.2023 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області у справі №524/7627/22 (т.1 а.с. 21-22).

З довідок про реєстрацію на тимчасове перебування, ОСОБА_1 проживає разом з дитиною ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 51-54).

Постановою районного суду Вроцлава-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх від 08.12.2023, установлено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином у такому порядку: - кожен другий вікенд з суботи з 11:00 до неділі до 19:00 поза місцем проживання дитини та без присутності матері, причому спілкування розпочинатиметься за фактичним місцем проживання матері та закінчуватиметься за фактичним місцем проживання матері, батько забиратиме дитину з місця його проживання та повертатиме дитину до місця його проживання; - у період канікул протягом одного тижня у липні в непарні роки та протягом одного тижня у серпні в парні роки, причому спілкування розпочинатиметься за фактичним місцем проживання матері, батько забиратиме дитину з місця її проживання та повертатиме дитину до місця її проживання (т.1 а.с. 65-66).

Згідно вироку від 31.05.2023 районного суду Вроцлава-Середмістя у м. Вроцлаві, III відділу у справах сім`ї та неповнолітніх зобов`язано батька ОСОБА_12 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утримання у розмірі 1000 злотих щомісяця з 30.01.2023 на руки матері дитини як його законному представнику (т.1 а.с. 68-70).

Згідно інформації №19/75391-25-вих від 19.09.2025, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданої на виконання ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, малолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинав державний кордон України 13 разів, а саме: 03.07.2021 – в`їзд Київ (Жуляни); 24.07.2021 – виїзд Київ (Жуляни); 17.02.2022 - в`їзд Київ (Жуляни); 28.05.2023 - в`їзд Краківець; 18.06.2023 – виїзд Шегині; 29.07.2023 – в`їзд Шегині; 03.09.2023 – виїзд Краківець; 11.09.2023 – в`їзд Краківець; 23.09.2023 – виїзд Грушів; 01.07.2025 – в`їзд Грушів; 19.07.2025 – виїзд Грушів; 08.08.2025 – в`їзд Грушів; 02.09.2025 – виїзд Грушів (т.2 а.с. 100). 

Згідно інформації №19/79114-25-вих від 06.10.2025, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданої на виконання ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перетинала державний кордон України 16 разів, а саме: 20.01.2019 – виїзд Грушів; 03.07.2021 – в`їзд Київ (Жуляни); 24.07.2021 – виїзд Київ (Жуляни); 17.02.2022 - в`їзд Київ (Жуляни); 28.05.2023 - в`їзд Краківець; 18.06.2023 – виїзд Шегині; 29.07.2023 – в`їзд Шегині; 29.07.2023 – виїзд Шегині; 25.08.2023 – в`їзд Грушів; 03.09.2023 – виїзд Краківець; 11.09.2023 – в`їзд Краківець; 23.09.2023 – виїзд Грушів; 01.07.2025 – в`їзд Грушів; 19.07.2025 – виїзд Грушів; 08.08.2025 – в`їзд Грушів; 02.09.2025 – виїзд Грушів (т.2 а.с. 111).

Згідно висновку про органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 02.10.2025 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №2724 від 27.10.2025, комісія з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с. 116-125).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем обставини щодо звернень до судово-медичного експерта у 2022, заяви до поліції Республіки Польща, документи з кримінального провадження в Республіці Польща, яке не завершене, довідки про перебування матері та дитини в Центрі кризової інтервенції не свідчать про систематичне застосування відповідачем фізичного та психологічного насильства у присутності дитини, оскільки ці факти не підтверджені відповідними рішеннями уповноважених на те органів, а підтверджують лише факт звернення позивача із такими заяви. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у цьому випадку є недоцільним. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з них, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів того, що існують виключні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу як позбавлення батьківських прав, зокрема, з підстав ухилення ним від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Наведені стороною позивача підстави позову не є виключними обставинами, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. 

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, згідно листа Державного прикордонної служби України від 09.09.2025 (т.2 а.с. 100), малолітня дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період часу з 03.07.2021 по 02.09.2025 7 разів перетинав кордон Польщі з Україною, що вказує на безперешкодне перетинання кордону дитини у супроводі матері ОСОБА_5 , а дотримання вимог щодо надання дозволу батьком (чи обох батьків) для перетину неповнолітньою дитиною кордону передбачено діючим законодавством та не є підставою для позбавлення батьків батьківських прав. По справі не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу та дитині у перетині кордону та у здійсненні поїздок до України. Також не надано доказів того, що відповідач перешкоджає чи ухиляється від лікування дитини, у справі відсутні докази про хвороби дитини та необхідність лікування дитини. Відсутні звернення соціальних чи інших служб Республіки Польща до відповідних органів щодо неналежної поведінки та здійснення відповідачем батьківських прав відносно дитини. Усі звернення щодо вчинення домашнього насильства, до Міждисциплінарної команди, до Центру кризового втручання, до поліцейського комісаріату, до окружної прокуратури, до психологів, щодо обмеження батьківськх прав та встановлення порядку спілкування батька з дитиною ініційовані саме позивачем ОСОБА_1 . Інші органи місцевої влади за місцем помешкання позивача не заявляли про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, чи неналежного ставлення батька до дитини. Крім цього, з 08.12.2023 постановою районного суду Вроцлав-Середмістя у Вроцлаві ІІІ відділу у справах сім`ї та неповнолітніх обмежено співучасть відповідача у вирішенні важливих питань, пов`язаних із неповнолітнім сином, доказів порушення відповідачем таких обмежень суду не надано, відповідач сплачує на утримання сина аліменти, відсутні дані про заборгованість, тому відсутні підстави для висновку про ухилення відповідача від виконання батьківських прав, у даному спорі за встановлених обставин відсутні виключні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції без належного мотивування ухвалою від 03.10.2025 відмовив у задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - адвоката Кормушина В.О. про виклик та допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції в ухвалі від 03.10.2025 навів обгрунтовані підстави такої відмови.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування від 27.10.2025 ґрунтується фактично виключно на одній заяві, поданій нібито відповідачем, при цьому органом опіки не було належним чином перевірено та встановлено його особу, не здійснено особистої розмови з відповідачем, а також не перевірено достовірність наданих ним пояснень, то ці доводи колегія суддів відхиляє, оскільки висновок складений на підставі належних та допустимих доказів, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив висновки спеціаліста-психолога, помилково визнавши їх неналежними доказами з мотивів, нібито, ґрунтування виключно на поясненнях матері дитини та відсутності у психолога матеріалів цивільної справи справи, то ці доводи колегія суддів також не бере до уваги, оскільки такі висновки не доводять винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків і суд першої інстанції таких обставин не встановив. Крім того, позивач не довела, що відповідач втратив інтерес до сина, а позбавлення його батьківських прав є необхідним та сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та задволенню не підлягають.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів не вбачає. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 15 квітня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов