Справа № 199/12094/25
(2/199/5709/25) 

РІШЕННЯ
Іменем України

29.12.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра у складі головуючого – судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –

ВСТАНОВИВ:

До суду звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 06 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та відповідачем було укладено кредитний договір №200523447, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 8650,00 гривень строком до 06 травня 2019 року, зобов`язавшись повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Позивач зазначив, що на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону), він набув права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, що також підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, якою позивача визнано належним кредитором за відповідними кредитними договорами. Станом на 19 серпня 2025 року, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 25756,86 гривень, з яких: 8482,20 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 17274,66 гривень – заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, позивач просить стягнути 2316,00 гривень. 3% річних та 5632,11 гривень інфляційних втрат, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості становить 33704,97 гривень. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує та заборгованість не погашає, позивач звернувся до суду із даним позовом, який просив задовольнити, стягнувши з відповідача означену суму заборгованості, а також судові витрати по справі.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 10 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, однак стороною відповідача направлено відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на повне виконання зобов`язань за кредитним договором та їх припинення, відсутність належних і допустимих доказів надання кредитних коштів та їх розміру, недоведеність переходу права вимоги до позивача, а також на сплив строку позовної давності, що, на думку відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №200523447, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 8650,00 гривень строком до 06 травня 2019 року, зобов`язавшись повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Викладене підтверджується копією кредитного договору з додатками.
20 липня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, за результатами проведення публічних торгів (аукціону), відповідно до якого позивач набув належних первісному кредитору прав вимоги, зокрема до відповідача за кредитним договором №200523447 від 06 травня 2016 року. Зазначені обставини також підтверджуються постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, якою позивача визнано належним кредитором за відповідними кредитними договорами, а також копіями договору відступлення прав вимоги та витягу з реєстру кредитних договорів. 
Із матеріалів справи також встановлено, що кредитодавець свої договірні зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим заборгованість за кредитним договором №200523447 від 06 травня 2016 року в загальному розмірі становить 33704,97 гривень, з яких: 8482,20 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 17274,66 гривень – заборгованість за відсотками, 5632,11 гривень ? інфляційні втрати, 2316 гривень ? 3% річних. Викладені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку відповідача.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»).
Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Про споживче кредитування».
Зі змісту норм ст.ст.8, 9 Закону України «Про споживче кредитування» слідує, що кредитодавець має право включати до умов кредитного договору обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитодавця комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу.
Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про споживчий кредит №200523447 від 06 травня 2016 року з урахуванням договору відступлення права вимоги №7_БМ від 20 липня 2020 року, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, вказаного кредитного договору у письмовій формі. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконала, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному обсязі та строки не повернула, у зв`язку з чим станом на час розгляду справи заборгованість не погашена. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору відступлення права вимоги №7_БМ від 20 липня 2020 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, а також факт набуття позивачем статусу належного кредитора підтверджено постановою суду у справі №910/11298/16, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором у розмірі заявленої до стягнення кредитної заборгованості. 
Суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві, та не приймає їх до уваги з огляду на таке. Посилання відповідача на повне виконання зобов`язань за кредитним договором та їх припинення відповідно до статті 599 ЦК України не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог статей 76–81 ЦПК України, оскільки надана довідка ТОВ «ФК «Фагор» не є беззаперечним доказом припинення зобов`язання перед належним кредитором, з урахуванням встановлених судом обставин щодо нікчемності попередніх договорів факторингу та відсутності у вказаної особи прав вимоги до відповідача. Відтак така довідка не може свідчити про належне виконання зобов`язання саме перед кредитором або його правонаступником. Доводи відповідача щодо недоведеності факту надання кредитних коштів спростовуються матеріалами справи, зокрема умовами кредитного договору, підписаними відповідачем документами, а також іншими письмовими доказами у їх сукупності, які підтверджують виникнення між сторонами кредитних правовідносин та отримання відповідачем кредиту. При цьому відсутність окремих первинних бухгалтерських документів не є безумовною підставою для відмови у позові, якщо факт надання кредиту підтверджується іншими належними та допустимими доказами. Посилання відповідача на відсутність доказів переходу права вимоги до позивача також є безпідставними, оскільки наданими суду доказами, зокрема договором відступлення права вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року, витягом з реєстру прав вимоги та матеріалами судових рішень у справі № 910/11298/16, підтверджується набуття позивачем статусу належного кредитора за спірним зобов`язанням. Формальні зауваження щодо оформлення витягу з реєстру не спростовують самого факту переходу права вимоги. Щодо заяви відповідача про сплив строку позовної давності, то враховуючи строк кредитування за договором про споживчий кредит №200523447 від 06 травня 2016 року, який сплив лише 06 травня 2019 року, дату звернення до суду позивача із даним позовом 31 серпня 2025 року, дію карантину в Україні з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, на період якого продовжувались строки позовної давності (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, на період якого і до 04 вересня 2025 року перебіг строків позовної давності було зупинено (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який було виключено лише 04 вересня 2025 року на підставі Закону України №4434-IX від 14.05.2025), суд приходить до висновку, що строк звернення позивача до суду із даним позовом не сплив, а тому заява відповідача про застосування строків позвоної давності застоасуванню не підлягає. Інші доводи відповідача зводяться до власного тлумачення обставин справи та норм матеріального права, не підтверджені належними доказами та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, у зв`язку з чим не впливають на правильність вирішення спору по суті. Таким чином, наведені у відзиві заперечення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, є необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позивача, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 2422,4 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 207, 512-514, 516, 525, 526, 530, 601-612, 625, 626, 629, 639, 1054, 1055, 1077-1079, 1082 ЦК України, ст.ст.8, 9, 13, 18 Закону України «Про споживчий кредит», ст.ст.3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746; адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) заборгованість за кредитним договором №200523447 від 06 травня 2016 року в загальному розмірі 33704,97 гривень, з яких: 8482,20 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 17274,66 гривень – заборгованість за відсотками, 5632,11 гривень ? інфляційні втрати, 2316 гривень ? 3% річних.
У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746; адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) судовий збір в розмірі 2422,4 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко