Справа № 404/1650/24 
Номер провадження 2/404/459/24 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Кропивницький

Фортечний районний суд м. Кропивницького в складі:
головуючої судді - Варакіної Н.Б.
за участю секретаря - Кірової А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову орган опіки і піклування Кропивницької міської ради (вул. Велика Перспективна, 41, м. Кропивницький) про позбавлення батьківських прав, 
ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідачка є матір`ю їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини припинилися 2021 року, а 26.09.2021 рішенням суду шлюб розірваний. Відповідач пішла з дому і залишила виховання сина на нього. З того часу син проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка як мати дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків та ухиляється від виховання дитини. Просив суд позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітньої дитини.
Відповідачка подала до суду нотаріально завірену заяву, в якій проти позбавлення її батьківських прав не заперечувала та просила розглянути справу у її відсутності.
Ухвалою судді ОСОБА_4 від 01.03.2024 відкрито загальне провадження у справі. 
Розпорядженням № 600 від 07.05.2025 у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_4 , призначений повторний автоматизований розподіл справи, яким головуючим визначена суддя Варакіна Н.Б. 
Ухвалою суду від 16.07.2025 справа прийнята до свого провадження. 
В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зауважив, що відповідач позов визнав. 
Від органу опіки та піклування Кропивницької міської ради надійшов висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав. 
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Шлюб між сторонами розірваний рішенням Кіровського районного суду м. Кропивницького від 26.09.2023.
Відповідач надала суду нотаріально засвідчену заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. 

Позивач в позовній заяві стверджує, що відповідачка як мати дитини тривалий час ухиляється від виховання дитини. 
Відповідно до висновку орган опіки та піклування Кропивницької міської ради міста Кропивницького вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У висновку зазначено, що неповнолітній ОСОБА_5 повідомив, що мати не виконує свої батьківські обов`язки щодо нього, однак не зміг пояснити, з якого часу проживає з батьком. 
На підтвердження своїх вимог позивач надав характеристики з місця проживання та роботи, довідки про навчання дитини у школі, медичні довідки.
Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Наявні у справі докази не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Тим самим, навіть визнання відповідного позову мамою не може бути основою для її позбавлення батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини (постанова КЦС від 10.112023 у справі № 401/1944/22).
У таких справах обов`язково досліджуватимуться інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Отже, при розгляді справ щодо позбавлення батьківських прав суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Матеріали справи достатніх та переконливих доказів, що негативно характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, не містять.
За змістом статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні.
Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання позивача на факти умисного злісного неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, а тому суд не приймає визнання позову відповідачкою, оскільки це фактично порушує права дитини.
Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні, а тому суд керуючись найкращими інтересами дитини дійшов висновку про відмову в позову за його безпідставністю.
У постанові від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22 Верховний Суд виснував, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19).
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Зважаючи, що відповідачка позов визнала, то суд приходить до висновку, що її необхідно попередити про зміну ставлення щодо виховання дитини.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку із відмовою у позові.
На підставі ст. 9 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 8, 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 15, 121, 141, 150, 155, 157, 164, 166 СК України, суд керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову орган опіки і піклування Кропивницької міської ради (вул. Велика Перспективна, 41, м. Кропивницький) про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.
Рішення суду складено та проголошено 23.02.2026. 

Суддя Фортечного районного суду 
міста Кропивницького Н. Б. Варакіна