ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3400/25 Головуючий у 1-й інстанції: Паламар П.Г.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо здійснення і виплатити компенсації втрати частини недоотриманої пенсії за період з 01 грудня 2019 по дату (простроченої) остаточної виплати донарахованої пенсії по виконанню рішення Черкаського окружного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 580/8167/21, згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини недоотриманої (простроченої) пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати за період з 01 грудня 2019 по день з якого почалася остаточна виплата донарахованої пенсії по виконанню рішення Черкаського окружного суду від 25 листопада 2021 року у справі №580/8167/21, згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 у справі № 580/8167/21 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок з 01.12.2019 пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 16.08.2021 №22/6-4537, з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення та здійснити виплату пенсії з урахуванням фактично виплачених сум з 01.12.2019.
На виконання вказаного рішення суду від 25.11.2021 у справі №580/8167/21 відповідачем здійснено перерахунок пенсії за період з 01.12.2019 по 31.07.2022 та нараховано суму доплату в розмірі 263 211, 23 грн., яка облікована в реєстрі заборгованості за окремою програмою.
Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії, у зв`язку з порушенням строків виплати йому заборгованої пенсії за період з 01.12.2019 по дату (простроченої) остаточної виплати донарахованої пенсії по виконанню рішення Черкаського окружного суду від 25.11.2021 у справі № 580/8167/21.
Листом від 17.02.2025 №1702-716/Б-02/8-2300/25 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повідомило позивачу про відсутність підстав для виплати компенсації, оскільки компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців доходів, нарахованих громадянам.
Вважаючи вказані дії пенсійного органу протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки компенсація втрати частини доходів може обчислюватися лише щодо сум доходу, які були нараховані та виплачені із порушенням установлених строків, а у даному випадку спірна сума пенсії позивачу ще не виплачена, то підстави для нарахування та виплати компенсації відсутні, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є передчасними і задоволенню не підлягають.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, оскільки сума недоотриманої пенсії за період з 01.12.2019 була нарахована на виконання рішення суду, однак тривалий час не виплачувалась з вини пенсійного органу. На думку апелянта, сам факт несвоєчасної виплати належних йому коштів є підставою для нарахування компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», при цьому законодавство не встановлює будь-яких строків звернення за її отриманням. Також, апелянт посилається на норми національного та міжнародного законодавства щодо гарантій захисту права власності та своєчасного отримання належних виплат. У зв`язку з цим він вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом
Згідно зі статтями 1- 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством).
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Тобто, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів; 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок №159.
В силу приписів пункту 1 Порядку №159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 2 Порядку №159).
Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації, наведено у пункті 3 Порядку №159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством).
Відтак, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.
Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
При цьому, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 - 3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми попередньо нараховані, але не виплачені.
Зі змісту статті 1 Закону №2050-ІІІ слідує, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події) як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2020 у справі №816/379/16, від 30.09.2020 у справі №280/676/19, від 13.09.2021 у справі №639/3140/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 та від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.
Таким чином, компенсація втрати частини доходів може бути обчислена лише з нарахованої особі до виплати суми, яка не була виплачена у встановлені законодавством строки.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, суми пенсії, щодо яких позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, фактично йому виплачені не були. За таких обставин, відсутній передбачений законом юридичний факт затримки виплати нарахованого доходу, з яким закон пов`язує виникнення права на відповідну компенсацію, у зв`язку з чим підстави для її нарахування та виплати відсутні.
Щодо доводів апелянта про наявність у нього права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.12.2019, колегія суддів їх не бере до уваги, оскільки відповідно до статей 1- 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159, підставою для нарахування такої компенсації є затримка виплати нарахованого доходу. Водночас, у даній справі встановлено, що визначена відповідачем сума доплати до пенсії облікована як заборгованість та фактично позивачу не виплачена, а тому відсутні передбачені законом умови для нарахування компенсації, що свідчить про передчасність заявлених вимог.
Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про те, що тривале ненарахування та невиплата пенсії сталося з вини пенсійного органу та саме по собі є підставою для нарахування компенсації, оскільки правове регулювання, встановлене Законом №2050-ІІІ та Порядком №159, пов`язує виникнення права на компенсацію не з фактом вини органу чи тривалості невиплати, а саме з фактом затримки виплати нарахованого доходу, що у цій справі не встановлено.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що законодавством не встановлено строків звернення за нарахуванням такої компенсації, а також посилання на норми міжнародного законодавства щодо права на отримання коштів, оскільки зазначені обставини не спростовують визначених законом умов для виникнення права на компенсацію та не змінюють правової природи спірних правовідносин. Сам по собі факт існування заборгованості з виплати пенсії не є достатньою підставою для нарахування компенсації втрати частини доходів до моменту фактичної виплати відповідного доходу із порушенням строків, передбачених законодавством.
Посилання апелянта у своїй апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду колегія суддів не бере до уваги, оскільки правові висновки, викладені у зазначених рішеннях, сформульовані за інших фактичних обставин справ, зокрема у випадках, коли нараховані суми грошових доходів були фактично виплачені із порушенням установлених строків. Натомість у спірних правовідносинах встановлено, що визначена відповідачем сума доплати до пенсії облікована як заборгованість та фактично позивачу не виплачена, що свідчить про відмінність фактичних обставин цієї справи від тих, на які посилається апелянт.

Отже, враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
При цьому, аргументи, які викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16- ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.