ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"30" березня 2026 р. Cправа № 902/2/26  

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,
за участю секретаря судового засідання Соболєва В.А.,
представника позивача - Тимчика С.В.,
у відсутності представника відповідача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи
за позовом: Фізичної особи-підприємця Ільченка Анатолія Леонідовича ( АДРЕСА_1 ) 
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" (вул. Оводова Миколи, буд.15, офіс 3, м. Вінниця, 21050) 
про стягнення 1109050,73 грн, 

В С Т А Н О В И В : 

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Ільченка Анатолія Леонідовича про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" 1109050,73 грн.
В обґрунтування заявленого позову позивач вказує на неналежне виконання відповідачем умов Договору №21 від 28.06.2023 в частині передачі обумовленого Товару, внаслідок чого Фізичною особою-підприємцем Ільченком Анатолієм Леонідовичем заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" 1109050,73 грн, з яких: 1041690 грн - основного боргу (попередньої оплати) та 67360,73 грн - інфляційних втрат. 
Ухвалою суду від 23.01.2026, з урахуванням виправлених недоліків позовної заяви, за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/2/26 в порядку загального позовного провадження та призначено у ній підготовче засідання на 17.02.2026 о 09:30 год.
Під час підготовчого провадження у справі учасникам справи забезпечено можливість на реалізацію прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, зокрема на подання заяв по суті спору. Однак відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.
Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито таку стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 19.03.2025 о 09:30 год., про що постановлено відповідну ухвалу. Поряд з цим у судовому засіданні 19.03.2026 в межах розгляду справи по суті оголошено перерву до 11:30 год. 30.03.2026.
На визначений час у судове засідання 30.03.2026 з`явився представник позивача, повідомлений належним чином відповідач (шляхом доставки ухвали від 19.03.2026 до Електронного кабінету ЄСІТС, про що в матеріалах справи міститься відповідна довідка) правом участі у судовому засіданні не скористався.
Представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі з підстав та обставин, викладених у позовній заяві. Поряд з цим подав заяву про долучення до матеріалів справи виставленого відповідачем рахунку на оплату та податкових накладних (вх. 01-30/3107/26 від 30.03.2026).
За приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.
Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
28.06.2023 між Фізичною особою-підприємцем Ільченком Анатолієм Леонідовичем (Покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" (Постачальник, відповідач) укладено Договір № 21 (Договір), на умовах якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві нафтопродукти (надалі іменується "товар"), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити даний товар.
За умовами Договору графік поставки, кількість кожної партії, транспорт, ціна та інші умови поставки кожної партії узгоджується сторонами у додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами. 
Сторони також погодили, що розрахунки за товар Покупець здійснює після отримання рахунку протягом 3-х днів. 
На підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату №193 від 14.06.2024 поставки дизельного пального позивач здійснив оплату в повному обсязі на суму 1323700 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: №122 від 14.06.2024 на суму 933700 грн; № 889 від 14.06.2024 на суму 149000 грн та № 890 від 17.06.2024 від 241000 грн.
Факт здійснення господарської операції щодо проведення оплати в сумі 1323700 грн за поставку дизельного палива підтверджується відповідними податковими накладними від 14.06.2024 та від 17.06.2024, зареєстрованими в ЄРПН.
Як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" свої зобов`язання з поставки товару за Договором виконало частково на суму 282010 грн (за видатковою накладною №277 від 10.07.2024 на суму 239310 грн та за видатковою накладною №444 від 24.12.2024 на суму 42700 грн).
Відсутність поставки решти оплаченого товару на суму 1041690 грн слугувало підставою для звернення Фізичної особи-підприємця Ільченка Анатолія Леонідовича із відповідним позовом до суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" основного боргу (попередньої оплати) у вказаній сумі. Поряд з цим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 67360,73 грн інфляційних втрат, нарахованих внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (ЦК України) зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 ЦК України, враховуючи укладений між сторонами Договір №21 від 28.06.2023.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 цього ж Кодексу визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а згідно з ч. 1 ст. 664 цього ж Кодексу - зобов`язання вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
Визначаючись із правовою природою здійсненого позивачем платежу за Договором в сумі 1323700 грн, суд враховує таке.
Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
За приписами ч.1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Такі ж висновки підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 по справі № 361/8331/18.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17 та підтриманий у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).
Враховуючи викладене, здійснений позивачем платіж в розмірі 1323700 грн слід вважати саме авансом, а не завдатком, позаяк такий платіж не є способом виконання зобов`язання, а лише є способом платежу.
Суд враховує, що у Договорі строк постачання пального не визначений певною датою, тому застосуванню підлягають приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У матеріалах справи містяться копії вимоги вих. №1 від 25.01.2025 про повернення коштів в сумі 1041690 грн, а також претензії вих. №2 від 03.02.2025 про проведення допоставки продукції, однак доказів їх направлення відповідачу матеріали справи не містять.
Суд враховує позицію КЦС ВС, викладену у постанові від 25.01.2023 у справі №504/3770/15 (61-5699св22), що оскільки ст. 530 ЦК України не передбачено у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже, звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України.
Відтак зобов`язання відповідача щодо повернення суми попередньої оплати в розмірі 1041690 грн виникло за спливом семиденного строку від дня пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, тобто за фактом подання позову.
Отже, Фізичною особою-підприємцем Ільченком Анатолієм Леонідовичем правомірно заявлено вимогу про повернення суми попередньої оплати товару, який не поставлено відповідачем. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1041690 грн.
Окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 67360,73 грн інфляційних втрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що початок нарахування Фізична особа-підприємець Ільченко Анатолій Леонідович визначає з 01.02.2025, кінцева дата нарахування - 30.11.2025. Водночас суд визначив початок прострочення виконання грошового зобов`язання за спливом семиденного строку від дня отримання позову, що розцінюється як вимога в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України. Поряд з цим позов направлено відповідачу 31.12.2025, тобто кінцева дата нарахування однозначно передує початку прострочення виконання зобов`язання.
Оскільки, в силу приписів ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, тому підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні, відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Згідно із положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Разом з тим відповідачем не подано до суду жодних доказів в підтвердження або спростування заявлених позовних вимог.
За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши усі обставини та надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з урахуванням мотивів щодо безпідставного нарахування інфляційних втрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, враховуючи, що позов задоволено частково, витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 15625,35 грн покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" та такі витрати в розмірі 1010,41 грн залишаються за позивачем (розрахунок здійснено від суми судового збору в розмірі 16635,76 грн відповідно до ціни позову).
Визначаючись щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд враховує таке. 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу у матеріалах справи містяться в копіях: договір №25/1 про надання правничої допомоги (Договір №25/1), укладений між адвокатом Тимчиком Сергієм Васильовичем (Адвокат) та ФОП Ільченком Анатолієм Леонідовичем (Клієнт); ордер на надання правничої допомоги позивачу вказаним адвокатом серії АВ №1255496 від 08.12.2025; свідоцтво про право на заняття Тимчиком С.В. адвокатською діяльністю.
Пунктом 4.1. Договору №25/1 визначено, що за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар у погодженому Сторонами розмірі - 30000 грн у фіксованому розмірі.
В свою чергу, факт оплати позивачем наданих послуг правової допомоги в загальному розмірі 30000 грн підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 08.12.2025.
Приписами ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
У п. 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 висловлено правову позицію, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №908/2702/21 від 12.01.2023 викладено висновок, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.
Так, за приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також доказів, котрі могли б підтвердити неспівмірність таких витрат, водночас підстави для застосування критеріїв, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України, на переконання суду, відсутні, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн.
Оскільки судом задоволено позовні вимоги частково, то відповідному частковому задоволенню підлягають і витрати сторін на професійну правову допомогу (у співвідношенні 93,93 % - задоволено та 6,07 % - відмовлено).
Отже, за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" підлягають відшкодуванню 28179 грн витрат позивача на професійну правничу допомогу у відсотковому відношенні задоволених вимог. Водночас залишенню за позивачем підлягають решта витрат на адвоката в сумі 1821 грн.
Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕНЗГРУП" (вул. Оводова Миколи, буд.15, офіс 3, м. Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ 45093886) на користь Фізичної особи-підприємця Ільченка Анатолія Леонідовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1041690 грн - основного боргу (попередньої оплати); 15625,35 грн - витрат на сплату судового збору та 28179 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
3. У стягненні з відповідача 67360,73 грн - інфляційних втрат відмовити, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1010,41 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 1821 грн залишити за позивачем.
4. Згідно із приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
5. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
6. Примірник повного судового рішення надіслати представнику позивача та відповідачу до Електронних кабінетів ЄСІТС.

Повне рішення складено 07 квітня 2026 р.

Суддя А.А. Тварковський 

віддрук. прим.:
1 - до справи.