ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 березня 2026 року	Справа №160/37287/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
29.12.2025 позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нерозгляді рапортів ОСОБА_1 , поданих на офіційну електронну пошту частини, а саме: рапорту про надання відпустки за сімейними обставинами; рапорту про направлення на медичне обстеження та лікування; рапорту про направления на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути зазначені рапорти у порядку та строки, визначені чинним законодавством України, та прийняти за результатами їх розгляду відповідні рішення з наданням письмової відповіді позивачу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.12.2025 року позивач подав рапорти, а саме: про надання відпустки за сімейними обставинами, рапорт про направлення на медичне обстеження та лікування, рапорт про направлення на проходження військово-лікарської комісії (ВЛК). Рапорти були направлені на офіційну електронну пошту Військової частини НОМЕР_1 . Позивач зазначив, що станом на день подання позову подані рапорти не були розглянуті, жодних рішень за результатами їх розгляду не прийнято, письмових відповідей не надано, дій, спрямованих на організацію лікування або проходження ВЛК, не вчинено. Таким чином, на думку позивача, Військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність, що полягає у невиконанні обов`язку щодо розгляду рапортів військовослужбовця та прийняття за ними відповідних рішень.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзиви на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, засвідчені належним чином докази (листи, відповіді, повідомлення, рішення тощо) розгляду рапортів ОСОБА_1 від 29.12.2025 та докази їх направлення позивачу (у разі розгляду рапортів).
21.01.2026 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач звернувся до суду 29.12.2025 щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапортів позивача. Хоча самі рапорти позивач подав в той же день 29.12.2025, тобто позивач одночасно звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортами та до суду щодо бездіяльності їх розгляду. Таким чином позивач звернувся до суду передчасно, не надавши можливості у встановлений строк часу Військовій частині НОМЕР_1 належним чином розглянути подані рапорти. Таким чином позивач звернувся до суду без порушеного права. Більше того, позивач звернувся до суду щодо бездіяльності розгляду рапортів, які є взаємовиключними, та не можуть бути задоволені одночасно: не можливо було направити позивача на медичне обстеження та лікування та одночасно надати відпустку у зв`язку з сімейними обставинами. Такі дії позивача були вчинені з метою вибути з місця проходження військової служби з будь яких підстав. Внаслідок розгляду рапорту позивача та турбуючись про стан його здоров`я, відповідач направив позивача 31.12.2025 на лікування до військової частини НОМЕР_2 (медичний шпиталь). Однак, після лікування позивач не повернувся до Військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження служби та самовільно залишив частину з 09.01.2025. Таким чином вбачається, що дії відповідача були спрямовані на збереження здоров`я позивача, його рапорти були належним чином розглянуті, а сам позивач був направлений на лікування. В той же час вбачається протиправна діяльність позивача у поданні різноманітних рапортів з метою залишення місця служби та подальшого неповернення.
26.01.2026 позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача заперечував та вказав, що доводи відзиву щодо дати направлення та нібито перебування позивача в медичному закладі з 31.12.2025 не узгоджуються з медичними документами самої військової частини і не можуть вважатися належним доказом у розумінні процесуального закону. Також зазначив, що незалежно від доводів про передчасність звернення до суду, з моменту подання позивачем рапортів і до моменту подання відповідачем відзиву на позов минув достатній проміжок часу для виконання прямого службового обов`язку - розгляду рапортів та надання за їх результатами письмових рішень.
03.02.2026 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що позивач стверджує, що направив рапорти на електронну пошту Військової частини НОМЕР_1 , водночас зазначені рапорти до військової частини взагалі не надходили. Електронний лист надісланий особою ОСОБА_2 від імені позивача не надходив на електронну поштову скриньку Військової частини НОМЕР_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 Іншої електронної скриньки у відповідача немає. Відповідач задовольнив усний рапорт позивача про потребу в медичному огляді та медичній допомозі. Будь яких письмових рапортів від позивача не надходило. Водночас копії рапортів долучені до позову не відповідають встановленим вимогам, а тому навіть у випадку подання до відповідача не могли бути розглянуті та задоволені.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.
29.12.2025 позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з: 
- рапортом щодо надання відпустки за сімейними обставинами, в якому зазначив про тяжкий стан здоров`я свого батька, який у зв`язку із захворюванням потребує постійного стороннього догляду, фізичної допомоги у повсякденному житті, а також моральної підтримки з боку близької особи. Зазначив, що на даний час відсутні інші члени сім`ї або особи, які мають можливість забезпечити належний догляд за батьком, у зв`язку з чим, позивач є єдиною особою, здатною здійснювати необхідний догляд. З урахуванням викладеного просив надати йому відпустку за сімейними обставинами строком 14 календарних днів;
- рапортом щодо направлення на медичне обстеження та лікування, в якому зазначив про значне погіршення здоров`я, скарги мають систематичний характер, з часом посилюються та перешкоджають повноцінному виконанню службових обов`язків, у зв`язку з чим виникла об`єктивна необхідність у проведенні комплексного медичного обстеження, встановленні точного стану здоров`я та отриманні відповідного лікування за рекомендаціями лікарів. З урахуванням викладеного, просив направити його на медичне обстеження та лікування у встановленому порядку з метою відновлення стану здоров`я та запобігання можливим ускладненням;
- рапортом щодо направлення на проходження військово-лікарської комісії, в якому просив забезпечити надання ОСОБА_1 , законної можливості проходження належним чином та у відповідності до чинного законодавства військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби. 
Вказані рапорти направлено на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_2 
Не отримавши відповіді за результатом розгляду вказаних рапортів, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з частиною 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний на території України, який продовжений як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній момент.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року №735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Суд наголошує, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Відповідно до Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ) вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту визначено у Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 (далі - Наказ №531).
Згідно пункту 1 розділу 2 Наказу №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
За змістом пунктів 1 - 6, 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531 у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, суд дійшов висновку, що рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця, який подається ним на ім`я командира (начальника) військової частини, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту або не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 , а саме: про надання відпустки за сімейними обставинами; про направлення на медичне обстеження та лікування; про направления на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби, поданих позивачем 29.12.2025.
Разом з цим, як вбачається з позовної заяви, остання подана позивачем 29.12.2025, тобто, в один день з поданням рапортів, і на момент звернення до суду встановлений законом строк для розгляду рапортів відповідачем не сплив.
Таким чином, відсутні підстави вважати про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, оскільки станом на час подання позову строк опрацювання рапортів не сплив, відповідно права позивача не були порушені.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. 
Відтак, суд дійшов висновку, що оскільки станом на 29.12.2025 термін розгляду рапортів не закінчився, вимога про визнання бездіяльності протиправною є передчасною, а звернення до суду з метою захисту права, яке ще не порушене, суперечить принципам адміністративного судочинства.
Разом з цим, суд також зазначає, що згідно з матеріалами справи, позивач направив рапорти на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_2 Однак, відповідач зауважив, що зазначена адреса не є офіційною електронною поштовою скринькою Військової частини НОМЕР_1 . Єдиною офіційною адресою для листування є ІНФОРМАЦІЯ_1 
Суд наголошує, що направлення кореспонденції на довільну або неофіційну електронну адресу, яка не належить до каналів зв`язку суб`єкта владних повноважень, не може вважатися належним пред`явленням рапорту.
Оскільки позивачем не надано доказів того, що адреса, на яку було надіслано лист, є офіційним каналом зв`язку відповідача, у останнього не виникло обов`язку щодо реєстрації та розгляду таких документів у порядку, передбаченому Статутом.
При цьому, судом також враховано доводи відповідача про взаємовиключний характер поданих рапортів. 
Суд вказує, що одночасне висунення вимог у рапортах, які є взаємовиключними, свідчить про відсутність у позивача чітко сформованого волевиявлення щодо конкретного виду забезпечення його прав.
Відтак, у задоволенні позовних вимог належить відмовити.
За таких обставин суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам на підтримку заявлених позовних вимог, позаяк вони не впливають на викладений вище висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 241, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 06.03.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна