1	Справа № 335/11942/25  2/335/822/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя в складі: головуючого судді Соболєвої І. П., за участі секретаря судового засідання Сідніхіна В. С., представниці позивача адвокатки Конєвої І. Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представниці адвокатки Конєвої Ірини Євгенівни до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представниці адвокатки Конєвої І. Є. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та стягнення аліментів, мотивуючи вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 з 2010 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 . Від спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реєстрація народження дитини була здійснена відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Оскільки спільна заява батьків до органу державної реєстрації актів цивільного стану подана не була, походження дитини від батька було визначено в судовому порядку. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2024 у цивільній справі № 335/490/24 встановлено батьківство ОСОБА_1 щодо його сина, зобов`язано внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, у зв`язку з чим органом державної реєстрації актів цивільного стану було видано нове свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_3 . Прізвище дитини змінено з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Рішення суду набрало законної сили 31.10.2024.
Після початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації відповідачка ОСОБА_2 залишилася проживати на тимчасово окупованій території Запорізької області, Пологівського району. Вона не виявляла та не виявляла наміру виїхати на підконтрольну Україні територію, не забезпечує дитині умов для безпечного проживання, не бере участі у його вихованні, утриманні чи повсякденному житті. Відсутність будь-якої участі матері у забезпеченні потреб дитини свідчить про фактичне самоусунення від виконання обов`язків, визначених ст. 150 Сімейного кодексу України.
У зв`язку з активними бойовими діями та реальною загрозою життю і здоров`ю дитини позивач був вимушений самостійно організувати евакуацію сина з тимчасово окупованої території. Позивач із дитиною переїхав до м. Запоріжжя, де зареєструвався як внутрішньо переміщена особа. З часу переїзду дитина постійно проживає разом із батьком, який забезпечує їй належні умови проживання, харчування, медичний супровід, доступ до освіти, стабільність та повне матеріальне утримання, що відповідає вимогам ст. 141, 150 Сімейного кодексу України.
Позивач ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 має статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками ВПО, виданими 31.10.2023. З моменту прибуття на підконтрольну Україні територію вони постійно проживають у АДРЕСА_1 . Наявність статусу ВПО підтверджує вимушений характер їх переміщення та відповідальне ставлення батька до забезпечення безпеки, стабільності та належних умов проживання дитини. Позивач створив належні умови для проживання та розвитку неповнолітнього, забезпечує його побут, соціальний захист, медичний супровід та освіту, що відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та додатково підтверджує фактичне самостійне виконання ним батьківських обов`язків.
За заявою позивача дитину було зараховано до 9-Б класу КУ «Вербівський ліцей» Пологівської міської ради (м. Запоріжжя, пров. Туристичний, 5), де дитина продовжує навчання у безпечному та стабільному освітньому середовищі. Відповідно до наданих довідок навчального закладу, фактичну та постійну участь у навчальному й виховному процесі дитини здійснює виключно батько. Саме позивач регулярно відвідує батьківські збори, підтримує системний зв`язок із класним керівником та педагогічним колективом, постійно цікавиться успішністю, поведінкою та соціальною адаптацією дитини.
Участь іншого з батьків у навчальному чи виховному процесі навчальним закладом не зафіксована, контактні дані такої особи у школі відсутні, педагогічному колективу вона не відома. Зазначені обставини свідчать про сформоване, стабільне та безперервне освітнє середовище, що відповідає принципу найкращих інтересів дитини та забезпечує її психоемоційну стабільність і безперервність навчання.
Окрім цього, відповідно до інформації медичних закладів, фактичний, постійний та повний медичний супровід дитини здійснюється виключно позивачем. Саме батько уклав декларацію з сімейним лікарем, забезпечує регулярне проходження профілактичних оглядів, записує дитину на прийом, супроводжує її під час лікування, контролю виконання лікарських призначень, отримує медичні довідки та здійснює постійну комунікацію з медичними установами. Інша особа, яка є матір`ю дитини, до медичних закладів не зверталася та участі у медичному супроводі й контролі за станом здоров`я дитини не брала.
Таким чином, саме позивач є єдиною особою, яка реально, щоденно та безперервно забезпечує виховання, навчання, лікування, розвиток і захист неповнолітньої дитини, що повністю відповідає найкращим інтересам дитини, як вони визначені статтями 3, 9 Конвенції ООН про права дитини та статтею 7 сімейного кодексу України.
Водночас, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації особи, які самостійно виховують дитину віком до 18 років, за умови належного підтвердження такого факту. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку документів, якими підтверджується самостійне виховання дитини, у зв`язку з чим судове рішення є єдиним належним та універсальним доказом, що має юридичне значення для реалізації прав позивача і захисту прав дитини.
За відсутністю судового встановлення факту самостійного виховання та в умовах дії воєнного стану і можливого призову позивача на військову службу виникає реальна загроза порушення прав дитини - на безперервне навчання, належний медичний супровід, стабільні умови проживання та ефективне законне представництво. Такий ризик є неприпустимим з огляду на обов`язок держави забезпечувати першочерговий захист найкращих інтересів дитини.
Саме тому звернення позивача до суду з вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, а також про стягнення аліментів, є обґрунтованим, необхідним та спрямованим на реальний захист прав і законних інтересів неповнолітньої дитини в умовах воєнного стану.
Між батьком і сином існує міцний емоційний зв`язок. Дитина чітко висловлює позицію щодо бажання проживати разом із батьком та не виявляє зацікавленості у спілкуванні з матір`ю, що зумовлено її тривалою відсутністю та повною відстороненістю від виховання сина. Позивач не перешкоджає спілкуванню відповідачки з дитиною, однак сама відповідачка не появляє жодної ініціативи щодо підтримання контакту.
У квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 , створено комфортні та належні умови для проживання неповнолітнього ОСОБА_3 . Дитина має облаштоване спальне місце, робочу зону для навчання, простір для відпочину та розвитку, забезпечена одягом, засобами гігієни, навчальним приладдям. Позивач також підтримує фізичну активність сина, забезпечивши його відвідування спортивного клубу «Fit Fans». За місцем навчання дитина характеризується позитивно, має належний рівень дисципліни та успішності.
З огляду на те, що мати проживає на тимчасово окупованій території, не бере участі у житті та утриманні дитини, тоді як дитина постійно проживає з батьком, який забезпечує всі її потреби, визначення місця проживання дитини разом із батьком повністю відповідає найкращим інтересам дитини та вимогам чинного законодавства.
У даній справі належними та допустимими доказами підтверджується факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком - позивачем по справі ОСОБА_1 . Саме позивач здійснює повний догляд за дитиною, забезпечує її матеріальне утримання, створив у місці проживання ( АДРЕСА_1 ) належні, безпечні та стабільні умови для життя, навчання та розвитку. Позивач проявляє постійну батьківську турботу, контролює стан здоров`я дитини, забезпечує відвідування навчального закладу, секцій та медичні огляди, піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток сина, що повністю відповідає вимогам ст. 150 СК України.
Водночас встановлено, що мати дитини - ОСОБА_2 проживає на тимчасово окупованій території Запорізької області (с. Григорівка Пологівського району), де отримала громадянство російської федерації, не бере участі в утриманні та вихованні вина, не забезпечує йому жодної матеріальної підтримки чи належного догляду та фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. З огляду на це, а також враховуючи, що у разі мобілізації позивача дитина не має інших осіб, які могли б здійснювати належний догляд та забезпечення, окрім рідного батька, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має істотне значення.
Крім цього, оскільки неповнолітній син проживає разом із позивачем, перебуває на його повному матеріальному забезпеченні та знаходиться під постійним батьківським доглядом, домовленості між сторонами щодо участі відповідачки у матеріальному забезпеченні дитини не досягнуто, та відповідачка добровільної допомоги на утримання сина не надає, участі у його житті не бере, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього сина.
З урахуванням викладених обставин, на підставі всебічного, повного та об`єктивного аналізу доказів, їх достатності та взаємного зв`язку, сторона позивача вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_3. його батьком - ОСОБА_1 , а також про стягнення аліментів із відповідачки.
Тому, просять встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину - ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із батьком, перебуває на його повному утриманні та забезпечується всім необхідним для життя, розвитку, лікування та навчання, та стягувати щомісячно з відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхнього сина ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідачки судовий збір у дохід держави у розмірі 1 211,20 грн.
Ухвалою судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.12.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження із розглядом справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання, встановлено сторонам строки на подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою витребувано від Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 65-66).
30.01.2026 від Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надійшов письмовий висновок щодо розв`язання спору з доданими до нього документами (а.с. 79-85).
25.02.2026 від представниці позивача до суду надійшли письмові пояснення та додаткові письмові докази (а.с. 102-139).
Ухвалою від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 145). 
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.
У судовому засіданні представниця позивача адвокатка Конєва І. Є. позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, не маючи зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, про час та місце підготовчого засідання повідомлялася судом згідно з ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 146).
Причини неявки в судове засідання відповідачка не повідомила, відзив на позов не подала.
Інші учасники справи в підготовче засідання також не прибули, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином.
09.03.2026 до суду надійшла заява представниці Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про проведення судового засідання, призначеного на 09.03.2026 за відсутності представника органу.
Суд, заслухавши представницю позивачки, розглянувши подані позивачем документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2010 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 .
Від спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реєстрація народження дитини була здійснена відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Оскільки спільна заява батьків до органу державної реєстрації актів цивільного стану подана не була, походження дитини від батька було визначено в судовому порядку. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2024 у цивільній справі № 335/490/24 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Григорівка, Пологівського району, Запорізької області батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в селі Труженка, Куйбишевського району, Запорізької області; зобов`язано внести зміни до актового запису № 06 від 15.09.2011 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного виконкомом Шевченківської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області та зазначити відомості про батька: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, змінити прізвище дитини з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та видати нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін. Свідоцтво що було видане раніше - анулювати. Рішення суду набрало законної сили 31.10.2024 (а.с. 20-22).
На підставі вказаного рішення суду на ім`я ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) свідоцтво про народження видане нове свідоцтво про народження від 06.12.2024, серії НОМЕР_3 (а.с. 23).
Після початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації відповідачка ОСОБА_2 проживає на тимчасово окупованій території Запорізької області, Пологівського району, що підтверджується долученими до позовної заяви фотокартками (а.с. 53, 54), прийняла громадянство російської федерації, має паспорт рф НОМЕР_4 , виданий мовою оригіналу «МВД по Республике Крым 27 марта 2023 года, код подразделения 910-032, зарегистрирована по адресу: Запорожская область, Пологовский район, село Григорьевка, улица Украинская, дом 9» (а.с. 49).
Згідно долученої до позовної заяви копії паспорту відповідачки, випливає, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване на тимчасово окупованій території за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 50, 51).
Позивач у зв`язку з активними бойовими діями, із неповнолітнім сином ОСОБА_3 евакуювалися до м. Запоріжжя, де разом зареєструвалися та мають статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками ВПО, виданими 31.10.2023 та 06.12.2024 (а.с. 26, 27). 
З того часу, як ОСОБА_1 переїхав разом із сином до м. Запоріжжя, позивач ОСОБА_1 повністю опікується інтересами та потребами свого сина - ОСОБА_3 . Для дитини створені умови для проживання та розвитку, він має окрему кімнату, яка облаштована усім необхідним для його розвитку та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування, супроводу та в разі необхідності лікування сина, його навчання та виховання, завжди вирішує батько; неповнолітній син повністю перебуває на його повному матеріальному забезпеченні.
Відповідачка участі у вихованні та утриманні дитини не бере. 
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 27.01.2026 № 21.01/03-30/59, наданого на виконання ухвали суду від 05.12.2026, вбачається, що 06.01.2026 спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР спільно з начальником ВСР по Хортицькому району ЗМЦСС був здійснений вихід за адресою фактичного мешкання батька та дитини: АДРЕСА_1 . В результаті відвідування було з`ясовано, що квартира орендована, умови задовільні, наявні меблі, побутова техніка. ОСОБА_6 має окрему кімнату , в якій розкладний диван для сну, шафа для одягу, облаштоване місце для навчання, є ноутбук, дитина забезпечена одягом та взуттям, засобами особистої гігієни, продуктами харчування.
Відповідно до інформації Запорізького міського центру соціальних служб ЗМР від 06.01.2026 № 32/03-06 начальником ВСР по Хортицькому району ЗМЦСС була проведена бесіда з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо підтвердження факту проживання разом з батьком. Зі слів ОСОБА_6 він мешкає з батьком, ОСОБА_1 з моменту приїзду до м. Запоріжжя, а саме з 2023 року. Батько матеріально утримує сина, забезпечує його одягом, взуттям та продуктами харчування. Дитина почала займатись у спортивній секції з єдиноборства в спортивному залі «FitFans» м. Запоріжжя, за зазначені заняття сплачує батько. Також ОСОБА_6 повідомив, що за останні три місяці з матір`ю ОСОБА_2 він спілкувався два рази по телефону, з яких один раз з власної ініціативи, а один раз телефонувала мати привітати з новорічними святами. Наприкінці розмови хлопчик зазначив, що бажає проживати з батьком і надалі, але не заперечує факту спілкування з матір`ю по телефону.
З`ясувати думку ОСОБА_2 , 1993 року народження, щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком, не є можливим, так як згідно з матеріалами справи місце реєстрації зазначено: АДРЕСА_2 , що натепер є тимчасово окупованою територією.
Під час розгляду питання комісією з питань захисту прав дитини, яка відбулась 08.01.2026 членами комісії були зібрані документи та документи, які наявні у справі, а також вислухана думка ОСОБА_3. , який підтвердив, що мати матеріально сина не забезпечує, участі у його вихованні та навчанні не приймає, але іноді спілкується з сином по телефону.
Враховуючи викладене, згідно з протоколом засідання комісії з питань захисту прав дитини від 08.01.2026 № 1, районною адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району, як органом опіки та піклування встановлено, що у вихованні та утриманні ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його мати, ОСОБА_2 , 1993 року народження, участі не приймає, виховує та утримує неповнолітнього його батько, ОСОБА_1 , 1993 року народження (а.с. 80-84).
Відповідно до довідки КУ «Вербівський ліцей» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 03.07.2025 № 38, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається дистанційно у вказаному ліцеї та є учнем 9-Б класу (а.с. 42).
Відповідно до довідки КУ «Вербівський ліцей» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 19.11.2025 № 76, комунальна установа «Вербійський ліцей» підтверджує, що протягом усього періоду навчання дитини у закладі активну участь у навчальному та виховному процесі бере батько ОСОБА_1 . Батько регулярно бере участь у батьківських зборах; постійно цікавиться успішністю та поведінкою сина; підтримує зв`язок із класним керівником та вчителями; оперативно реагує на питання, що стосуються навчання та шкільного життя. Стосунки між батьком і сином характеризуються як доброзичливі, щирі та засновані на взаєморозумінні. Щодо матері дитини, повідомляють, що особа, яка є матір`ю учня, жодного разу не з`явилася до ліцею, не брала участі у батьківських зборах, не контактувала з адміністрацією або педагогічним колективом. Контактних даних цієї особи у закладу немає, працівники школи її не знають і ніколи з нею не спілкувалися. Участі матері у навчальному чи виховному процесі не зафіксовано (а.с. 43).
Відповідно до характеристики ОСОБА_3. , виданою КУ «Вербівський ліцей» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 03.07.2025, ОСОБА_7 навчається в комунальній установі «Вербівський ліцей» Пологівської міської ради Запорізької області з 2022 року. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учено. Володіє навчальним матеріалам на достатньому та середньому рівнях. Має здібності до вивчення предметів гуманітарного циклу тощо. Вихованням ОСОБА_6 займається батько ОСОБА_1 , який завжди цікавиться навчальними досягненнями сина, а також життям школи та класу. Стосунки між батьком і сином щирі, доброзичливі та побудовані на довірі та взаєморозумінні. Мати ОСОБА_2 разом з родиною не проживає та участі у вихованні сина не бере (а.с. 44).
Відповідно до укладеного цивільно-правового договору, укладеного між ОСОБА_1 та громадською організацією «Допомога Запоріжжя) (код ЄДРПОУ 40441139), з червня 2025 року ОСОБА_1 виконує роботи транспортного та супутнього характеру, необхідні для забезпечення діяльності організації. Виконання робіт носить регулярний і стабільний характер, що підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт та належним виконанням сторонами умов договору. Керівництво організації характеризує ОСОБА_1 , як відповідального, дисциплінованого та сумлінного виконавця, який своєчасно та якісно виконує покладені на нього завдання. Розмір винагороди за договором є стабільним і достатнім, становить не менше подвійного розміру середньої заробітної плати за місцем провадження діяльності організації (а.с. 45-46, 48). Отже ОСОБА_1 працює та має стабільний заробіток. 
Крім того, до матеріалів справи долучено листа ГУНП в Запорізькій області від 13.10.2025, розглянутого за зверненням ОСОБА_1 , яке зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень під № 11026 від 08.10.2025 щодо невиконання батьківських обов`язків з боку ОСОБА_2 . У вказаному листі зазначається, що за результатами перевірки, ОСОБА_2 перебуває на тимчасово окупованій території Пологівського району Запорізької області, яка не проживає з дитиною та не забезпечує її утримання. Органом поліції констатовано, що в її діях наявні ознаки правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП (невиконання батьківських обов`язків), однак притягнення до відповідальності є неможливим через перебування на окупованій території (а.с. 47). 
Вище вказаними доказами підтверджується, що ОСОБА_1 повністю опікується інтересами та потребами свого сина ОСОБА_3. , забезпечуючи його виховання, догляд, розвиток і медичний супровід. Наразі позивач ОСОБА_1 повністю опікується інтересами та потребами свого сина ОСОБА_3. , забезпечуючи його виховання, догляд, розвиток і медичний супровід на належному рівні. Позивач активно дбає про фізичний, емоційний та освітній розвиток дитини, створив стабільне, безпечне та комфортне середовище проживання, що відповідає вимогам ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України.
На відміну від батька, відповідачка ОСОБА_2 після початку окупації фактично припинила будь-яку участь у житті дитини: не бере участь у вихованні, не контролює стан здоров`я, не цікавиться успішністю у навчанні та не надає матеріальної підтримки. Така поведінка свідчить про повне самоусуненні від виконання обов`язків матері, покладених ч. 2 ст. 150 СК України, яка прямо зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
З моменту введення в Україні воєнного стану неповнолітній ОСОБА_3 безперервно проживає разом із позивачем своїм батьком ОСОБА_1 , який фактично здійснює його самостійне виховання та утримання. Саме позивач забезпечив евакуацію дитини з тимчасово окупованої території, організував безпечні, стабільні умови проживання, постійний догляд, належне матеріальне забезпечення та створив умови проживання, постійний догляд, належне матеріальне забезпечення та створив умови для реалізації прав дитини на освіту й охорону здоров`я в умовах збройної агресії проти України.
Заявнику необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з метою облаштування дитині безпечного середовища для життя та розвитку, мати можливість належним чином дбати про фізичний розвиток та стан здоров`я дитини, його виховання та навчання, що сприятиме якнайкращому забезпеченню прав дитини, а також для оформлення відстрочки відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Згідно з ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом оскільки законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.
Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.
У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Разом з тим, в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється [наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо].
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Отже удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Таким чином, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку повністю відповідає правовій меті законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині отримання особами, які самостійно виховують та утримують дітей, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, а також Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. У вказаному Порядку зазначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року по справі №127/3622/24 виклав наступний правовий висновок: Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, і законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
За ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ( ст. 55 Конституції України).
При ухваленні рішення у частині встановлення факту самостійного виховання дитини суд враховує висновок органу опіки та піклування, в частині того, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району, як органом опіки та піклування встановлено, що у вихованні та утриманні ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його мати, ОСОБА_2 , 1993 року народження, участі не приймає, а виховує та утримує неповнолітнього його батько, ОСОБА_1 , 1993 року народження. Надання висновку органу опіки та піклування з питання встановлення факту, що має юридичне значення, відповідає приписам ст. 19 СК України, а тому судом до приймається до уваги.
Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживає разом з батьком, який піклується про його соціальний і духовний розвиток, здоров`я, матеріально утримує, дитина з ним має сталі соціальні зв`язки, засновані на взаємоповазі один до одного. Позивач одноосібно утримує свого неповнолітнього сина.
Незважаючи на проживання матері окремо від дитини, це не впливає на її обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати його до самостійного життя, а також на її обов`язок утримувати неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття.
Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження заявлений факт самостійного виховання та утримання позивачем його неповнолітнього сина ОСОБА_3. , встановлення даного факту не породжує спору між батьками дитини і буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, яка може залишитися без батьківського піклування.
Беззаперечно встановлено, що заявник самостійно виховує та утримує сина, а тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами.
Крім того судом установлено, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачу виконати вимоги ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині про встановлення факту, що має юридичне значення слід задовольнити в повному обсязі.
Що стосується вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд керується наступним.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року закріплено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З огляду на обставини, покладені в обґрунтування позову, які не оспорюються відповідачем, та встановлені судом у даній справі, ОСОБА_2 станом на дату розгляду справи не проживає зі своїм неповнолітнім сином. Водночас судом встановлено, що позивач здійснює утримання та виховання дитини без участі матері.
В судовому засіданні не встановлено обставин, за яких відповідачка могла би бути звільнена від обов`язку утримувати свою дитину.
У судове засідання відповідачка не надала заперечень проти визначеного позивачем способу та розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, те, що відповідач є матір`ю неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі досягнуто не було, відповідачка є працездатною, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню, а з відповідачки підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення аліментів, на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідачки у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 211, 258, 259, 263-265, 315, 316, 318, 319, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представниці адвокатки Конєвої Ірини Євгенівни до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та стягнення аліментів задовольнити в повному обсязі.
Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України, самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме неповнолітнього сина Трішмака Назара Миколайовича , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України. 
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина Трішмака Назара Миколайовича , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі (однієї четвертої) частини від її заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.12.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення складено 20.03.2026.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 ;
Треті особи - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, код ЄДРПОУ 37573712, місцезнаходження юридичної особи: бул. Будівельників, 19, м. Запоріжжя, 69123; ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження юридичної особи: АДРЕСА_5 .

Суддя І. П. Соболєва