Справа № 420/25804/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф. розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до відповідача, в якій просить:
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо невиплати середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 14.09.2021 по 14.03.2022 у зв`язку з несвоєчасним остаточним розрахунком на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення по виплаті додаткової доплати ОСОБА_1 за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2) відповідно до Постанови КМУ №375 від 29.04.2020 року;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за період з 14.09.2021 по 14.03.2022 у зв`язку з несвоєчасним остаточним розрахунком на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення по виплаті додаткової доплати ОСОБА_1 за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-СоV-2) відповідно до Постанови КМУ №375 від 29.04.2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що на виконання рішення суду відповідачем було нараховано та виплачено 09.07.2025 року у загальній сумі 5652,44 грн. Проте, відповідачем не було нараховано та виплачено середній заробіток з огляду на несвоєчасний розрахунок. 
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог подав відзив, в якому вказав, що позивачка не була звільнена з військової служби, а переміщена по службі до іншого органу Держприкордонслужби. Таким чином, на переконання відповідача Переміщення по службі не є звільненням з військової служби, при переміщенні не проводиться розрахунок за всіма видами належного матеріального та грошового забезпечення, отже і обов`язку для проведення остаточного розрахунку при звільненні у в/ч НОМЕР_2 перед позивачкою не виникло.
Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Судом встановлені такі обставини по справі.
У період з 15.11.2002 по 13.09.2021 позивачка проходила військову службу в органах Державної прикордонної служби України, у тому числі з 15.11.2002 по 27.10.2020 - у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ), з 28.10.2020 по 13.09.2021 - у НОМЕР_3 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_4 ).
Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 27 жовтня 2020 року № 512-ОС позивачку переміщено у розпорядження НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Наказом від 13.09.2021 № 691-ОС начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України позивача, майстер-сержанта, остання штатна посада - інспектор прикордонної служби 1 категорії 4 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) звільнено в запас Збройних сил України за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».
Рішенням Одеського ОАС від 26.02.2025 року по справі № 420/15134/24:
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 пропорційно відпрацьованому часу в особливих умовах за період з 12 березня 2020 року по 27 жовтня 2020 року. 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату розмірі в розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 пропорційно відпрацьованому часу в особливих умовах за період з 28 жовтня 2020 року по 13 вересня 2021 року.
09.07.2025 року із позивачкою проведено розрахунок на виконання вищенаведеного судового рішення у сумі 5652,44 грн.
Відповідачем не нараховано та виплачено середній заробіток з огляду на несвоєчасний розрахунок. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).
За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
В свою чергу, за правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Положеннями статті 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз такого правового врегулювання вказує, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Відтак, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 дійшла висновку, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З огляду на викладене вище, суд наголошує, що обов`язковою умовою виникнення правових підстав для застосування норм ст. 117 КЗпП України є саме факт звільнення працівника (у спірному випадку військовослужбовця) з військової служби.
Як встановлено судом, позивачку було переміщено для подальшого проходження служби до НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, про що зазначено в наказі начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 27 жовтня 2020 року № 512-ОС.
Суд наголошує на тому, що переміщення військовослужбовця по службі, також передбачає виключення зі списків особового складу одного військового формування та зарахування до таких списків іншого, все ж не може вважатися звільненням з військової служби, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у військової частини обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків, неналежне виконання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Разом з цим, середній заробіток виплачується лише при звільненні та підлягає застосуванню, як міра відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, натомість у ході судового розгляду встановлено, що позивачку було переведено до іншого прикордонного закону звідки її було звільнено, а відтак відповідачем у цій справі не порушено прав позивачки на повний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вищевикладене,суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246, 287 КАС України, суд

вирішив:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов

.