Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/267/25
Провадження № 2/711/81/26

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого – судді  Скляренко В.М.,
при секретарі Півень С.А.
за участі:
представника позивача  Смірнової О.О.,
представника відповідача Филь О.М., 
розглянувши у відкритому судовому в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша черкаська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -
в с т а н о в и в:
Представник позивачки – адвокат Смірнова О.О., яка діє на підставі довіреності від 31.10.2024р., – звернулась до суду з позовом, в якому просила: 1) визначити ОСОБА_1 , як спадкоємцю першої черги, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після його померлої матері ОСОБА_3 ; 2) визнати недійсним і скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємиці другої черги ОСОБА_2 ; 3) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті матері позивача входить право власності на квартиру. Позивач є сином померлої, а відтак відноситься до спадкоємців першої черги. За станом здоров`я позивач є особою з інвалідністю другої групи і має пільги для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни. У червні 2022 року позивач проходив лікування (інфаркт мозку, тромбоз церебральних артерій, гіпертонична енцефалопатія), після якого втратив змогу самостійно пересуватись і через погане самопочуття з 01.07.2022р. став проживати разом зі своєю матір`ю у належній їй квартирі. Після смерті матері позивач також залишився проживати у її квартирі, вважаючи що таким чином фактично прийняв спадщину. З засобів масової інформації позивачу було відомо, що відповідно до п. 3 постанови КМУ №164 від 28.02.2022рр. запроваджено правило зупинення на весь час дії режиму воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, а тому позивач добросовісно чекав закінчення режиму воєнного стану на території України, щоб подати заяву про прийняття спадщини. Оскільки позивач є самотньою особою, то на добровільних засадах про нього піклувались його племінниця ОСОБА_2 (відповідачка) та її мати ОСОБА_4 (колишня дружина брата позивача), які утримували у себе оригінал паспорту позивача, що унеможливлювало вчинення ним самостійно будь-яких юридично значимих дій. В той же час відповідне піклування полягало у замовленні продуктів харчування з мережі продуктових супермаркетів шляхом кур`єрської доставки за рахунок коштів позивача, а місце проживання позивача такі особи не відвідували.
На початку вересня 2024 року позивач був госпіталізований у зв`язку з переломом стегнової кістки та захворюванням COVID і до 30.11.2024р. перебував на стаціонарному лікуванні у вкрай важкому стані (ледь розмовляв, погано усвідомлював, що відбувається). Паспорт позивачу повернули лише 25.10.2024р. після звернення до органів поліції, що дало змогу оформити довіреність від 31.10.2024р. на представництво інтересів позивача іншими особами. Після цього представник позивача звернулась в інтересах позивача до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , внаслідок чого стало відомо що спадщину вже прийняла відповідачка і право власності на квартиру, яка належала померлій і в якій фактично весь цей час проживав позивач, було переоформлено на відповідачку. Натомість позивач стверджує що не відмовлявся від прийняття спадщини після смерті своєї матері, а строк подання заяви про прийняття спадщини пропустив з поважних причин, а оскільки відповідачка не погоджується на добровільний перерозподіл спадщини, то позивач змушений звернутись до суду.
Відповідачка заперечила проти позову та у наданому письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивачем не доведено поважності причин пропуску ним строку для прийняття спадщини після смерті його матері у встановленому законом порядку, а викладені у позові обставини (неможливість вчасного подання заяви про прийняття спадщини через стан здоров`я; утримання паспорта позивача сторонніми особами; фактичне проживання позивача разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього) не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами. 
16.01.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
За клопотанням представника позивача 18.02.2025р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Першої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 
21.02.2025р. від Першої черкаської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла копія відповідної спадкової справи.
10.03.2025р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.
07.05.2025р. від представника відповідача – адвокат Филь О.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1118700 від 10.04.2025р., – надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки проти позовних вимог.
Від третьої особи надійшла заява, в якій заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника такої особи.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Смірнова О.О., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1496339 від 02.04.2025р., – підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. 
Представник відповідача – адвокат Филь О.М., який діє на підставі ордеру серії СА №11187000 від 10.04.2025р., – в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що в даному випадку відсутні будь-які об`єктивні обставини, які перешкоджали позивачу своєчасно подати заяву про прийняття спадщини, а відтак відсутні правові підстави для визначення позивачу додаткового строку для реалізації права на спадкування та подальшого перерозподілу спадщини.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знала померлу ОСОБА_3 , оскільки проживала по сусідству у квартирі АДРЕСА_2 . Пояснила, що ОСОБА_3 вона відвідувала 1-2 рази на тиждень. Вдома у ОСОБА_3 свідок інколи заставала відповідачку та її матір, які також провідували і допомагали їй. Інколи до ОСОБА_3 завітав її син – позивач, який проживав окремо, але провідував свою матір, хоча його свідок бачила рідше, ніж відповідачку. Коли позивач захворів на інсульт, то після виписки з лікарні він кілька місяців проживав у квартирі ОСОБА_3 разом з нею до дня її смерті, а відповідачка зі своєю матір`ю у свою чергу допомагали їм обом. Зазначила, що після смерті ОСОБА_3 позивач лишився проживати в квартирі померлої, а через кілька місяців його до лікарні забрала швидка допомога. 
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позивач є братом її колишнього чоловіка, з яким в неї є спільна донька – відповідачка. Мати позивача – рідна бабуся для відповідачки. Оскільки ОСОБА_3 проживала сама і мала похилий вік, то відповідачка допомагала їй. Позивач проживав окремо від своєї матері у квартирі по АДРЕСА_3 . У зв`язку з тим, що у позивача стався інсульт, то за ним доглядав його брат. Після смерті своєї матері позивач почувався погано і його перевезли на цю квартиру. Після того, як у позивача знову стався інсульт, то свідок влаштувала його до лікарні, внаслідок чого в неї був його паспорт. Зазначила, що позивач не жив з матір`ю до її смерті, а заселився у квартиру вже після її смерті.
Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1937р.н. /а.с. 11/. Позивач є сином померлої, а відповідачка – онукою і племінницею позивача, що визнається сторонами і підтверджується документами, що видані органами державної реєстрації актів цивільного стану /а.с. 10 том 1/. 
На момент смерті ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , – яка належала померлій на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2001р. (далі – спірна квартира).
За заявою відповідачки нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 . У своїй заяві відповідачка повідомляла, що окрім неї, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_6 (батько відповідачки) та ОСОБА_1 (позивач) /а.с. 87 том 1/.
За матеріалами спадкової справи судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є відповідачка, внаслідок чого 12.03.2024р. нотаріусом видано відповідачці свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру /а.с. 109 том 1/. 
В період часу з 05.06.2022р. по 01.07.2022р. позивач проходив стаціонарне лікування внаслідок захворювання – інфаркт мозку /а.с. 20-24 том 1/.
06.07.2022р. позивач здійснював візити до лікаря з приводу скарг на наслідки інфаркту мозку. Аналіз змісту наявної у такій довідці інформації свідчить, що на прийом до лікаря прийшов брат позивача і саме він повідомляв лікарю про стан здоров`я позивача /а.с. 16 том 1/.
Згідно медичної довідки від 07.10.2022р. позивач звертався до лікаря з приводу наслідків скарги на наслідки інфаркту мозку. За змістом такої довідки позивач проходив стаціонарне лікування в період з 28.07.2022р. по 11.08.2022р. За станом здоров`я лікарем зроблено висновок про наявність у позивача потреби у сторонньому догляді /а.с. 15 том 1/. 
Згідно листа КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Черкаської обласної ради» від 27.05.2025р. за вих. №552 13.09.2024р. бригада швидкої медичної допомоги виїжджала до позивача за адресою спірної квартири, де в нього було виявлено перелом правої стегнової кістки, внаслідок чого його транспортовано до приймального відділення КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» /а.с. 195 том 1/. 
Відповідно до виписки №18515 позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 13.09.2024р. до 26.09.2024р. внаслідок перелому правої стегнової кістки зі зміщенням /а.с. 17-19 том 1/.
Згідно акту опитування сусідів №876 від 08.05.2025р., засвідченого уповноваженими особами департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, мешканці квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , підтверджують факт того, що у спірній квартирі до моменту смерті проживала лише ОСОБА_3 , а інші особи постійно за даною адресою не проживали /а.с. 180-181 том 1/. 
В той же час акт обстеження на факт проживання позивача у спірній квартирі, що наданий стороною позивача, суд не бере до уваги, оскільки такий документ є недопустимим доказом через відсутність в ньому необхідних реквізитів – дата складання, ідентифікуючі відомості осіб, які поставили свої підписи у такому акті /а.с. 164 том 1/.
Відповідно до листа ТОВ «Черкасиенергозбут» від 20.05.2025р. у квартирі за місцем реєстрації позивача споживання електричної енергії мало місце у період з жовтня 2022 року до жовтня 2023 року включно, а з листопада 2023 року по жовтень 2024 року споживання електричної енергії не було /а.с. 175 том 1/.
Відповідно до листа ТОВ «Черкасиенергозбут» від 20.05.2025р. у спірній квартирі споживання електричної енергії мало місце постійно у період з липня 2022 року по жовтень 2024 року включно. Натомість оплата вартості послуг з постачання електричної енергії відбувалась щомісячно й регулярно лише в період до вересня 2023 року. Вартість спожитої електроенергії за період з вересня 2023 року по квітень 2024 року включно була оплачена одним платежем у травні 2024 року, а надалі в період до жовтня 2024 року обсяг заборгованості накопичувався і станом на кінець жовтня 2024 року складав 2 625,36 грн. /а.с. 186-187 том 1/. 
31.10.2024р. позивач оформив довіреність на представництво своїх інтересів на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 /а.с. 7 том 1/.
25.10.2024р. колишня дружина позивача – ОСОБА_7 – звернулась до органів поліції із заявою про те, що у позивача невідомі особи відібрали паспорт у реабілітаційному відділенні 5-ї міської лікарні. За результатом розгляду такої заяви Черкаським РУП ГУНП в Черкаській області прийнято рішення щодо списання матеріалів до справи відповідно до Закону України «Про звернення громадян», про що складено відповідну довідку №19191 від 13.11.2024р. /а.с. 62-68 том 1/.
23.12.2024р. позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , але постановою від 25.12.2024р. нотаріус відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва, посилаючись на пропуск позивачем строку для прийняття спадщини /а.с. 111 том 1/.
За таких обставин позивач стверджує, що пропустив строк для прийняття спадщини після смерті своєї матері з поважних причин, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Тож, спір виник зі спадкових правовідносин, які регулюються шостою книгою Цивільного кодексу України (далі – ЦК). При цьому, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1271 ЦК України).
Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Тлумачення положень ч. 3 ст. 1272 ЦК свідчить, що до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував своє право на прийняття спадщини через, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №459/2973/18, від 17.10.2019 у справі № 766/14595/16, від 30.01.2020 у справі № 487/2375/18.
Результат тлумачення положень ч. 3 ст. 1272 ЦК свідчить, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви про прийняття спадщини не було і він не реалізував право на прийняття спадщини, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, то саме на позивача покладається обов`язок з надання суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже строк подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після її смерті, спливає 23.01.2024р. Протягом такого строку із заявою про прийняття спадщини звернулась лише відповідачка, яка у своїй заяві повідомила про наявність інших осіб, які мають право на спадщину. Оскільки інші спадкоємці не подавали заяв про прийняття спадщини, то в силу вимог ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1272 ЦК вони вважаються такими, що відмовилися від неї, внаслідок чого відповідачці було видане свідоцтво про право на спадщину, оскільки лише вона вважається особою, яка успадкувала у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_3 .
У свою чергу позивач не подав заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня смерті своєї матері. Аналіз наданих суду доказів свідчить, що позивач має незадовільний стан здоров`я, внаслідок чого періодично проходить лікування. Натомість з наданих стороною позивача доказів судом встановлено, що в період з жовтня 2022 року по вересень 2024 року позивач не звертався по медичну допомогу. Отже суду не надано будь-яких доказів того, що в період часу з липня 2023 року по січень 2024 року стан здоров`я позивача був настільки критичний, що не дозволяв йому реалізувати право на спадкування. 
З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки під час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами.
В аспекті доводів позивача про те, що він вважав, що фактично прийняв спадщину, то слід зазначити, що відповідні доводи не мають правового значення при вирішенні питання про визначення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. В цьому контексті варто зазначити, що фактичне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього, усуває необхідність подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини, оскільки у такому випадку, якщо спадкоємець не подав заяви про відмову від спадщини, то він вважається таким, що її прийняв, а отже якщо йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то належним способом захисту його прав є позов про визнання права власності в порядку спадкування. В той же час, в даному випадку підставою позову позивач визначив саме пропуск ним строку для подання заяви про прийняття спадщини, тобто порушення процедури прийняття спадщини, внаслідок чого звернувся до суду з позовом саме про визначення йому додаткового строку, а відтак позивач фактично погоджується з відсутністю підстав, які свідчать про те, що він фактично вступив у спадщину, а отже і не набув право на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. 
Як вбачається з матеріалів справи та обставин, встановлених судом, безспірних доказів поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини позивач суду не надав. Фактичною причиною пропуску, на яку вказує позивач, є необізнаність із положеннями закону, яким встановлено строки звернення із заявою про видачу свідоцтва про спадщину, і така причина не може вважатись поважною та об`єктивною. Будь-які інші відомості про те, що позивач протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця або з врахуванням змін щодо зупинення такого строку, але не більш ніж на 4 місяці, був позбавлений можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не встановлені.
В аспекті висловлених позивачем доводів суд зауважує, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в редакції Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, дія якого була в подальшому продовжена відповідними Указами Президента України та Законами України, і який триває також на час розгляду справи судом.
З 29 червня 2022 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року №719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану» мало місце зупинення шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Так, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» було передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року № 676/47/21 дійшов висновку, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.
На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року № 469 пункт 3 виключено із постанови від 28 лютого 2022 року № 164.
Таким чином, на момент смерті ОСОБА_3 вже не діяли положення пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України №164 від 28 лютого 2022року. 
З огляду на наведене, посилання на обставину впровадження в Україні воєнного стану та зміни щодо порядку спадкування, як на поважну причину пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, є неспроможними.
Відхиляючи доводи сторони позивача щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суд також бере до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, в якій зроблено висновок, що «принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.
У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.»
В даному випадку судом встановлено, що позивачу було відомо про смерть матері і про те, що після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, однак він не звернувся у передбачений законом строк за оформленням своїх прав на спадкове майно з тих причин, що не знав визначеного порядку для такого оформлення.
Таким чином, позивачем не доведено існування об`єктивних непереборних обставин, які унеможливлювали своєчасне його звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, у зв`язку з чим причини пропуску цього строку суд визнає неповажними, що у свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні заяви про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
Отже, оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулює, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, які об`єктивно та непереборно перешкодили йому у поданні такої заяви упродовж часу, з якого йому стало відомо про наявність права на спадщину за правом представлення і до моменту звернення до суду. За таких обставин позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. 
Стосовно інших аргументів позивача, то слід зауважити, що відповідно до положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність постановлення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених вище, то суд не вбачає потреби у наданні оцінці іншим доводам учасників справи, викладеними ними у письмових заявах по суті, оскільки відповідні аргументи не впливають на результат розгляду справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, що підлягав сплаті при зверненні позивача до суду. Натомість оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов не підлягає до задоволення, то на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодекс України, суд, - 

в и р і ш и в :

В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша черкаська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 19 лютого 2026 року. 

Головуючий: В.М. Скляренко