Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.04.2026  	Справа №607/25534/25 Провадження №2/607/416/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача – ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , просить встановити порядок користування нежитловим торгово-офісним приміщенням №6 загальною площею 99,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 та виділити у користування ОСОБА_3 такі приміщення: 1 - торговий зал, площею 20,7 кв.м., 4 — кладову, площею 4,3 кв.м. Виділити у користування ОСОБА_2 такі приміщення: 8 - кабінет 16,4 кв.м. Приміщення: 2 — торговий зал, площею 44,2 кв.м., 3 — коридор, площею 6,5 кв.м., 4 — кладова, площею 4,3 кв.м., 5 — коридор, площею 5,2 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м. залишити у загальному користуванні.
Позов мотивовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.12.2020 у справі № 607/19543/18 здійснено поділ нежитлового приміщення №6 по Київська будинок № 11—Б в натурі. Проте виконання цього рішення було обумовлено проведенням ремонтно-будівельних робіт (перепланування) та вимогою отримати робочий проєкт, погоджений в управлінні містобудування. 
Неможливість виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04.12.2020, позивачка не ігнорує, але існують об`єктивні обставини (відмова органу влади), що унеможливлюють його реалізацію. 
Станом на момент подання позову «Де-юре» торгово-офісне приміщення №6 вул. по Київська будинок № 11—Б в м. Тернопіль не розділене і перебуває у спільній власності сторін без визначення порядку користування ним. 
Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про права власност1 №20584810 від 16.04.2014 вбачається, що торгово-офісне приміщення АДРЕСА_2 загальною пл. 99,8 кв.м., належить сторонам на праві спільної власності. 
Покликається на неможливість реалізації раніше ухваленого судового рішення про виділ частки в натурі та необхідності забезпечити Позивачу право на користування майном, яке де-юре досі перебуває у спільній частковій власності. Тому, щоб захистити право власності потрібно встановити порядок користування існуючими приміщенням.
Відповідач ОСОБА_2 у заявах по суті просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що спільна часткова власність на торгово-офісне приміщення АДРЕСА_2 була припинена рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04.12.2020 у справі № 607/19543/18 шляхом поділу майна у натурі. 
Згідно зі статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені цим рішенням, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи. Таким чином, ОСОБА_3 не має права оспорювати або не визнавати виділену в натурі частку ОСОБА_2 .
Стверджує, що державна реєстрація не є підставою виникнення права власності у цій справі. Державна реєстрація лише підтверджує вже існуюче право ОСОБА_2 . 
Наголошує, що державна реєстрація не відбувається з вини позивачки ОСОБА_3 , яка не надає відповідачці ОСОБА_2 нотаріально завірену згоду на проведення ремонтно-будівельних робіт. Відповідачка ОСОБА_2 неодноразово зверталася до позивачки ОСОБА_3 з відповідними пропозиціями.
Дотепер у торгово-офісному приміщенні № 6 по вул. Київській, 11-Б у місті Тернополі комерційну діяльність здійснює чоловік позивачки - ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який є орендарем приміщення та є фізичною особою - підприємцем. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.
У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з підстав, викладених у заявах по суті.
Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №20584810 від 16 квітня 2014 року вбачається, що сторонам на праві спільної власності належить торгово-офісне приміщення, загальною пл. 99,8 кв.м., належить їм на праві спільної часткової власності та складається із таких приміщень: 6-1 – торговий зал, площею 20,7 кв.м., 2 – торговий зал, площею 44,2 кв.м., 3 – коридор, площею 6,5 кв.м., 4 – кладова, площею 4,3 кв.м., 5 – коридор, площею 5,2 кв.м., 6-умивальник пл. 1,3 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м., 8 – кабінет 16,4 кв.м.
З технічного паспорту на громадський будинок, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що загальна площа торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1 , приміщення 6 становить 99,7 кв.м. Вказане приміщення складається з: 1 – торговий зал, площею 20,7 кв.м., 2 – торговий зал, площею 44,2 кв.м., 3 – коридор, площею 6,5 кв.м., 4 – кладова, площею 4,3 кв.м., 5 – коридор, площею 5,2 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м., 8 – кабінет 16,4 кв.м.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2020 року у справі №607/19543/18 суд ухвалив:
- виділити у власність ОСОБА_2 за рахунок її частки у праві власності на торгово-офісне приміщення АДРЕСА_2 наступні приміщення; 2б – торговий зал, площею 21,5 кв.м., 3 – коридор, площею 6,5 кв.м., 5 – коридор, площею 5,2 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м., 8 – кабінет 16,4 кв.м., згідно Варіанту №1 (Додаток № 3) висновку експерта за №388/389/19-22 від 05 серпня 2019 року;
- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на приміщення АДРЕСА_2 ;
- решту приміщення АДРЕСА_2 , а саме: 1-торговий зал пл. 20,7 кв.м., 2а- торговий зал пл. 22,7 кв.м., 4 – кладова, пл. 4.3 кв.м. залишити у власності ОСОБА_3 ;
- при розподілі торгово-офісного приміщення №6 по вул. Київській, 11Б в приміщенні 2 влаштувати розділяючи перегородку розділивши дане приміщення на два окремих приміщення 2а та 2б; між приміщеннями 3 та 4 демонтувати дверний блок та замурувати дверний проріз;між приміщеннями 1 та 4 пробити дверний проріз та встановити дверний блок;в приміщені 4 влаштувати туалет; для входу в приміщення 2б демонтувати вікно та влаштувати вхідні засклені двері та віконний блок відповідно до висновку експерта від 05.08.2019 року №388/389/19-22.
Відповідно до інформації викладеній у листі ФОП ОСОБА_4 , адресованого представнику відповідача адвокату Майці А.Б., ФОП ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні АДРЕСА_2 , що полягає у роздрібній торгівлі в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах. Вказаним приміщенням ФОП ОСОБА_4 користується на підставі договору оренди укладеного між власником приміщення ОСОБА_3 .
Як вбачається із актів обстеження торгово-офісного приміщення №6 по АДРЕСА_1 на предмет звільнення належних ОСОБА_2 приміщень від речей і присутності ОСОБА_3 від 17.01.2023, потрапити всередину торгово-офісного приміщення АДРЕСА_2 є неможливим, оскільки ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_3 перешкоджає потрапити їй всередину шляхом фізичного блокування входу. При вході у приміщення розміщено вивіски «Продукти», «Алкоголь», «Сигарети», «Побутова хімія», «Дитячий одяг» та графік роботи. Візуально через вікна та двері вбачається, що в приміщеннях належних ОСОБА_2 розміщено торгівельні прилавки, на яких міститься товар…
Відповідно до наказу начальника Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради № 683 від 20.12.2022 «Про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень», відмовлено відповідачці в наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгово-офісних приміщень №6 за адресою: АДРЕСА_1 ».
Згідно інформації, викладеній у листі Управління містобудування, архітектури та кадастру від 05.01.2023 №260-ф/2023, адресованій ОСОБА_2 , на її звернення №23013/22 від 08.12.2022 щодо видачі їй містобудівних умов та обмежень на об`єкт будівництва «Реконструкція торгово-офісних приміщень №6 за адресою: АДРЕСА_1 », Управлінням містобудування, архітектури та кадастру відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки відповідно до п.1 ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» внаслідок неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень…Подальший розгляд даного питання можливий після звернення власника або користувача земельної ділянки щодо надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_3 із згодою співвласника приміщень 6 за адресою АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 листами від 02.02.2023 та від 22.12.2025 зверталася до ОСОБА_3 із вимогами про надання нотаріально засвідченої згоди на реконструкцію торгово-офісних приміщень №6 за адресою: АДРЕСА_1 ».
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 16 серпня 2023 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення способу і порядку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.12.2020 ухваленого у цивільній справі № 607/19543/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна та припинення права спільної часткової власності – відмовлено.
Крім того, на цей час вирішується судовий спір у справі № 607/1553/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа приватний підприємець ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.
Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За змістом статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. 
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. 
Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Звертаючись із позовом  ОСОБА_3 стверджує, що незважаючи на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.12.2020 у справі № 607/19543/18 здійснено поділ нежитлового приміщення №6 по Київська будинок № 11—Б в натурі, однак, виконати вказане рішення неможливо та станом на момент подання позову «Де-юре» торгово-офісне приміщення АДРЕСА_2 не розділене і перебуває у спільній власності сторін без визначення порядку користування ним. 
Суд не погоджується із такими доводами.
Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Суди, при розгляді спорів, не можуть ставити під сумнів рішення судів, які набрали законної сили, та надавати цим рішенням правої оцінки, перевіряти їх правильність.
Тому, при розгляді цієї справи суд позбавлений можливості перевіряти правильність дослідження та оцінки доказів судами при розгляді іншої справи.
Судовим рішенням, яке вступило в законну силу, ухвалено виділити у власність ОСОБА_2 за рахунок її частки у праві власності на торгово-офісне приміщення АДРЕСА_2 частину приміщень, іншу частину приміщень залишено у власності ОСОБА_3 .
Крім того, суд ухвалив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на приміщення АДРЕСА_2 .
Згідно частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, рішенням, яке набрало законної сили, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на приміщення АДРЕСА_2 .
Оскільки припинено спільну часткову власність, відсутні підстави для встановлення порядку користування вказаним приміщенням
Покликання позивача на те, що на цей час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про права власності торгово-офісне приміщення №6 вул. по Київська будинок АДРЕСА_4 загальною пл. 99,8 кв.м., належить сторонам на праві спільної власності, суд не бере до уваги.
Так, Верховний Суд у своїх постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19, справа № 911/1902/19, дійшов висновку, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. 
Суд вважає спростованою презумпцію юридичного факту реєстрації спільної часткової власності рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.12. 2020 у справі № 607/19543/18, яким таку спільну власність припинено.
Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень; відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Подібний висновок викладений у постанові ВС від 04 жовтня 2024 року у справі № 607/6215/23.
Суд вважає безпідставними доводи позивачки про неможливість реалізації судового рішення, оскільки надані докази вказують тільки на вчинення певних дій відповідачкою на його реалізацію, які не свідчать про те, що вжито всіх заходів. При цьому доказів того, що позивачка вживала будь-які дії на реалізацію рішення від 04.12. 2020 у справі № 607/19543/18 не надано.
Тому, суд доходить остаточного висновку, що в задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням слід відмовити.
Відповідно до статтей 16, 321, 291 ЦК України, статтей 5, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 : адреса АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий суддя    	В. М. Позняк