ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3256/26 Справа № 212/11262/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - КОЗЛОВ Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/11262/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання. 
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_1 є батьком позивачка ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка досягла повноліття, на даний час навчається на І курсі денної форми навчання Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (другого медичного факультету), на бюджетній формі навчання, строк закінчення навчання – 06.2031 рік.
Позивачка, у зв`язку із навчанням, не може працювати, мати покриває її потреби, батько допомоги не надає, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно до закінчення нею навчання.
Ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 10 листопада 2025 року залучено до участі у справі третю особу – ОСОБА_3 .
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Ухвалено щомісячно стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26.09.2025 і до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не пізніше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
Допущено негайне виконання рішення в межах місячного платежу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 968,96 грн.
Решту судових витрат у виді судового збору у розмірі 242,24 грн. компенсовано за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить змінити рішення суду та визначити щомісячний розмірі аліментів – 1/10 частку від його доходу, посилаючись на неповне з?ясування всіх обставин справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не в повній мірі враховано всі обставини справи при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача. Так, відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем, отримав вибухову травму та потребує лікування. Вважає, що з огляду на наявність у позивачки ОСОБА_1 пільг та соціальних гарантій, як доньки учасника бойових дій, достатнім, враховуючи його стан здоров`я, буде надання допомоги від батька у розмірі 1/10 частини його доходу щомісяця. Так, повнолітня ОСОБА_1 має право на додаткову соціальну стипендію у розмірі 1180 грн щомісячно, безкоштовне користування підручниками та мережею інтернет у закладі, де вона навчається, а також зможе отримати пільговий кредит по закінченню навчання. Після поранення у вересні 2024 року відповідач не може проходити військову службу та постійно потребує медичної допомоги, його стан здоров`я з часом тільки погіршується, а тому визначений судом розмір аліментів становить для нього надмірний тягар.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Толстих А.Б., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Зазначає, що на період навчання позивачка мешкає у студентському гуртожитку №5 університету, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , Будь-яких пільг, пов`язаних зі статусом батька, як учасника бойових дій, їй не надавалось. Копію посвідчення УБД вона отримала від бабусі, вже після заселення до гуртожитку. Відповідач, будучи абсолютно точно обізнаним про те, що він не надавав доньці можливості використати його посвідчення УБД під час розподілення місць у гуртожитку, умисно вводив суд в оману. За вказаних обставин позивачку було поселено до платного корпусу гуртожитку, в якому вона зробила ремонт за кошти матері, придбала необхідні для проживання речі та сплачує за послуги інтернет-зв`язку, що підтвердила суду належними доказами.
Щодо соціальної стипендії, про яку згадує відповідач, для її отримання позивачці недостатньо копії посвідчення УБД батька, яке їй надіслала бабуся, потрібні й інші документи, зокрема: витяг з єдиного державного реєстру ветеранів війни, який в неї відсутній і який вона не може отримати – через повну відсутність спілкування з батьком та його небажання будь-яким чином її підтримати.
Зазначає, що підручники і так видаються в університеті позивачці безкоштовно, незалежно від статусу члена сім`ї УБД. 
Щодо стану здоров`я відповідача, як підстави для зменшення розміру аліментів, стягнутих судом, просить врахувати, що всі надані медичні документи стосуються періоду вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду та відповідач на теперішній час проходить військову службу, тобто,стан його здоров`я та необхідність лікування, вочевидь, наразі не є підставою для звільнення його з військової служби.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 її батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 14). 
Батьки позивачки розлучені, згідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.01.2017 (а.с. 13,22). 
Позивачка проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7, 8-10).
ОСОБА_1 є студенткою І курсу денної форми навчання Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (другого медичного факультету), на бюджетній формі навчання, строк закінчення навчання –06.2031 рік (а.с.14а).
Матір`ю позивачки сплачено витрати на оплату гуртожитка (а.с.15).
Згідно медичних довідок, ОСОБА_1 має захворювання (а.с. 16-19).
Відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується копію посвідчення УБД (а.с. 23). 
Відповідачем надана медична документація, що він має захворювання пов`язані із проходженням військової служби, перебував на стаціонарному лікування (а.с. 40,42, 42 зворот, 43,44-45, 46-47, 48, 49, 50, 51, 52).
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26.09.2025 і до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не пізніше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, суд першої інстанції виходив з майнового положення та стану здоров`я сторін.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У силу положень ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Скориставшись своїм правом, передбаченим вищезазначеною нормою закону, позивачка звернулася до суду із даним позовом.
Відповідно до ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
У зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.
Частиною 2 ст.199 СК України встановлено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 є студенткою І курсу денної форми навчання Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (другого медичного факультету), на бюджетній формі навчання, строк закінчення навчання –06.2031 рік (а.с.14а), тобто продовжує навчання на денній формі навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги з боку батьків, зокрема, на витрати, пов`язані з проїздом до навчального закладу, проживання у іншому місті, витратами на навчання (канцелярські товари), харчуванням, одягом та взуттям, тощо.
При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати позивачки ОСОБА_1 на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання, будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує певних коштів.
Всі витрати щодо навчання та проживання позивачки ОСОБА_1 несе її матір, батько – відповідач ОСОБА_2 матеріальної підтримки повнолітній доньці, яка продовжує навчання, не надає.
Згідно з ч.1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Установивши, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 та має захворювання пов`язані із проходженням військової служби, враховуючи наявність у нього стабільного доходу на теперішній час, суд дійшов вірного висновку про наявність у останнього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки у розмірі 1/5 частки від його доходу щомісячно. 
При цьому, слід зазначити, що визначенням Законом Українии «Про статус ветеранів війни, гарантії їхнього соціального захисту» низки пільг, пов`язаних з навчанням, для дітей учасників бойових дій, не звільняє ОСОБА_2 , як батька від обов`язку утримання дочки, що продовжує навчання.
Посилання відповідача ОСОБА_2 на продовження ним лікування та неможливість сплати аліментів у визначеному судом розмірі, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки стан здоров`я відповідача було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, а нові обставини, які виникли після ухвалення оскаржуваного рішення суду, надають йому право на звернення до суду із позовом про зміну встановленого розміру аліментів, однак, не тягнуть за собою зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду. 
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: