ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року Чернігів Справа № 620/3350/25 
Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.07.2024 №156 щодо не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 15 червня 2024 року;
визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 54 від 23.02.2025 в частині встановлення періоду самовільного залишення ОСОБА_1 розташування Військової частини НОМЕР_1 ; 
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати належного ОСОБА_1 грошового забезпечення з 15 червня 2024 року по 23 січня 2025 року включно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення з 15 червня 2024 року по 23 січня 2025 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що весь період відсутності у розташуванні військової частини позивач перебував на лікуванні, що підтверджується відповідною медичною документацією. Окрім цього, вважає неправомірним припинення нарахування грошового забезпечення за весь період лікування та перебування у відпустках для лікування за рішенням ВЛК, адже на момент звільнення позивача з військової служби належне грошове забезпечення йому не було поновлене, не було нараховане та не виплачене.
Суд ухвалою від 07.04.2025 відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Одночасно поновив позивачу строк звернення до суду.
В межах встановленого судом строку, відповідач подав відзив на позов, в якому просив у задоволенні вимог відмовити. Зазначив, що підстави для нарахування грошового забезпечення об`єктивно відсутні, оскільки стаціонарне лікування позивач проходив під час СЗЧ. 
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
ОСОБА_1 з 11.04.2024 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка в подальшому була розформована, а її правонаступником визначена Військова частина НОМЕР_1 .
Згідно з рапортом командира кулеметного взводу Військової частини НОМЕР_2 від 16.06.2024 та доповіддю від 18.07.2024 №891, 15.06.2024 позивач самовільно залишив місце розташування кулеметного взводу Військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 
За вказаним фактом, наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 16.07.2024 №415 було призначено проведення службового розслідування, результати якого відображені в акті службового розслідування від 24.07.2024 №202.
Під час проведення вказаного службового розслідування було встановлено, що позивач, перебуваючи в місці розташування кулеметного взводу Військової частини НОМЕР_2 та отримавши наказ безпосереднього командира про вихід на бойове завдання, забравши особисті речі, самовільно залишив місце служби (вчинив СЗЧ), на телефонні дзвінки не відповідав.
За результатами проведення службового розслідування, наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.07.2024 №156, встановлено наявність у діях позивача ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ, а також наказано з 15.06.2024 не виплачувати позивачу грошове забезпечення, додаткову винагороду та премію.
Окрім того, цим наказом зобов`язано відповідну посадову особу підготувати та направити до органів досудового розслідування повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення разом із матеріалами службового розслідування.
Згідно з наданою позивачем до позовної заяви медичною документацією;
- з 19.06.2024 по 31.07.2024 ОСОБА_1 перебував на лікуванні в КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» ЧОР, підтвердженням чого є виписка з медичної карти стаціонарного хворого №3276;
- з 01.08.2024 по 16.08.2024 проходив військово-лікарську комісію, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №4079;
- відповідно до Довідки ВЛК від 16.08.2024 №28 ОСОБА_1 потребував відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, строком на 30 календарних днів, однак перебуваючи у відпустці, 13.09.2024 був повторно госпіталізований до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» ЧОР де перебував на лікуванні до 11.10.2024.
При цьому, жодних наказів щодо перебування його у відпустці відповідачем не виносилось.
Після виписки ОСОБА_1 був направлений на проходження військово-лікарської комісії з 14.10.2024 по 17.01.2025.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу від 18.12.2024 №51 позивач був визнаний не придатним до військової служби на підставі статті 17-А Графи 2 розкладу хвороб.
23.01.2025 позивач повернувся на службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з непридатністю, який обґрунтовував свідоцтвом про хворобу від 18.12.2024 №51.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2025 №23-РС позивача звільнено з військової служби у відставку на підставі підпункту “б” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” (на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби)
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2025 №54, позивача виключено зі списків військової частини та направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд зважає на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 введено на всій території України воєнний стан з 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який діє на даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-XII.
Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає, у тому числі, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу проходження військової служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч.2 ст.2 Закону №2232-XII).
Судом враховується, що сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно із ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно до статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно зі ст. 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ, заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Частиною 1 статті 40 Закону України №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст.24 Закону України №2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Відповідно до ст.40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Таким чином, за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.
При цьому самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.
Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.
Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. В будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити відповідний орган досудового розслідування.
Суд враховує, що самовільне залишення військової частини це діяння військовослужбовця, який залишає військову частину або місце служби без дозволу командування або не з`являється на службу після відпустки, відрядження чи лікування, за яке передбачена відповідальність відповідно до Кримінального кодексу України, Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Верховний Суд в постанові у справі №813/1021/17 від 19.02.2020 зазначив, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
В постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач 15.06.2024 самовільно залишив місце служби та лише 19.06.2024 був госпіталізований до лікувального закладу, де в період з 19.06.2024 по 17.01.2025 (з перервами у лікуванні) перебував на стаціонарному лікуванні та 23.01.2025 маючи документ про непридатність до військової служби, повернувся із СЗЧ і подав рапорт про звільнення, після чого був звільнений з військової служби.
Як зазначено вище, поважними причинами затримки військовослужбовця, зокрема з відпустки, може бути визнана хвороба, що перешкоджає пересуванню, чи інші обставини, які підтверджені відповідними документами, за умови наявності дозволу командира.
В той же час, жодних законних підстав, як то дозвіл командира на відбуття у відпустку, у відрядження, на лікування, тощо, позивач не мав. Командира про причини залишення військової частини не попереджав. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано.
При цьому, матеріалами справи опосередковано підтверджується наявність причинного зв`язку між підставами відсутності позивача за місцем перебування військової частини виключно у період, починаючи з 19.06.2024 по 31.07.2024; з 01.08.2024 по 16.08.2024; з 13.09.2024 до 11.10.2024, з 14.10.2024 по 17.01.2025. Проте, документи, які можуть підтвердити поважність відсутності на службі у період 15.06.2025 до 18.06.2024, з 16.08.2024 по 12.09.2024 суду не надані. Такі документи не надані і відповідачу.
Направлення адвокатських запитів 27.11.2024 та 09.01.2025 разом із відповідною документацією обставин щодо самовільного залишення військової частини 15.06.2024 без наявності відповідного дозволу командира, неповідомлення останнього про причини залишення військової частини не спростовують. Також суд звертає увагу, що позивач військово-лікарську комісію проходив з 14.10.2024 по 17.01.2025, а на службу з`явився лише 23.01.2025.
Таким чином, висновок відповідача про самовільне залишення військової частини без належних на те підстав, є правомірним. При цьому, проходження позивачем лікування та подальше отримання ним свідоцтва про хворобу, на підставі якого його наказом від 26.01.2025 №23-РС звільнено зі служби, факту самовільного залишення ним військової частини не спростовує.
Щодо посилань позивача на те, що за весь час безпідставного призупинення військової служби військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове забезпечення та здійснюється недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення, а оскільки відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України не вносилось взагалі, то наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.07.24 №156 щодо не виплати позивачу грошового забезпечення з 15 червня 2024 року є неправомірним, суд їх до уваги не приймає, оскільки під поняттям «безпідставне призупинення» слід вважати призупинення військової служби без законних на те підстав.
Крім того, відповідно до п.15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Таким чином, виплата грошового забезпечення припиняється не з дня внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, а з дня самовільного залишення частини.
Враховуючи що позивач з 15.06.2024 вважається таким, що самовільно залишив військову частину та на службу до військової частини не повертався до 23.01.2025, у відповідача були наявні законні підстави для припинення нарахування йому грошового забезпечення. 
З огляду на викладене, у позові належить відмовити повністю.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись статтями 72-74, 77, 132, 134,139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повне рішення суду складено 18.02.2026.

Суддя Л.О. Житняк