Провадження № 22-з/812/23/26

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 484/3998/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху» - адвоката Кермача Андрія Івановича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом 
 
ОСОБА_1 до
 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху»
 
про стягнення заробітної плати та компенсації 
 
за втрату частини заробітку,
 
У С Т А Н О В И В:
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2025 року задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху», рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
23 лютого 2026 року представник ТОВ «Все для даху» адвокат Кермач А.І. подав до апеляційного суду заяву про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Все для даху» 1 453,44 грн компенсації судового збору за подання апеляційної скарги, 14, 53 грн компенсації комісії банку за оплату судового збору при поданні апеляційної скарги та 60 000 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Заявник посилається на те, що за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачем сплачено 1 453, 44 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приват Банк» від 21.11.2025 року №2.412854223.1.
Цією ж платіжною інструкцією прідтверджується сплата товариством АТ КБ «Приват Банк» 14, 53 грн комісії.
Між ТОВ «Все для даху» та адвокатом Кермачем С.П. укладено договір про надання правничої допомоги від 05 вересня 2024 року та додаткові угоди від 31липня 2025 року та від 05 вересня 2024 року.
Розділом 3 договору встановлено наступні умови: - розмір гонорару за надані послуги обчислюється у фіксованому розмірі або погодинній оплаті та сплачується на підставі акту надання-приймання послуг у встановленому цим Договором порядку (пункт 3.3); - розмір гонорару за одну годину робочого часу адвоката складає 4 000 грн та обчислюється із розрахунку часу, витраченого на надання послуги (переліку послуг)/виконання робіт за винятком часу на відрядження. Оплата гонорару за відрядження узгоджується Сторонами окремо у кожному випадку шляхом укладення додаткової угоди (пункт 3.4); - розмір гонорару у фіксованому розмірі встановлюється додатковою угодою до договору із зазначенням послуги (переліку послуг) та їх вартості (пункт 3.5); - сторони погодили, що фіксований розмір гонорару за надання професійної правничої допомоги розраховується виходячи із вартості однієї години робочого часу адвоката в межах досудової підготовки та судового провадження у відповідній судовій інстанції помноженої на мінімальну розрахункову кількість часу, необхідну адвокату для належного виконання своїх зобов`язань за договором (далі тарифікація) (пункт 3.6); - розмір гонорару адвоката залишається незмінним незалежно від більшого або меншого фактично витраченого робочого часу порівняно з розрахунковим та фактичної вартості послуг. На вимогу клієнта адвокат надає детальний розрахунок фактично витраченого робочого часу в межах досудової підготовки та судового провадження в суді відповідної інстанції та вартості відповідних послуг/робот (пункт 3.7).
Додатковою угодою до договору встановлено наступні умови: - клієнт доручає, а адвокат приймає зобов`язання вжити заходи щодо: «Реалізації та захисту прав і свобод клієнта, представництво інтересів клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції по справі № 484/3998/25 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Все для даху» про стягнення заробітної плати» (пункт 1.1); - сторони погодили, що розмір гонорару за додатковою угодою до договору встановлюється у фіксованому розмірі та в межах досудової підготовки та судового провадження складає: в суді першої інстанції 24 000 грн; в суді апеляційної інстанції 36 000 грн; в суді касаційної інстанції 48 000 (пункт 1.2).
Надання клієнту необхідної допомоги підтверджується актами надання-приймання послуг від 25 серпня 2025 року, 27 серпня 2025 року, 17 лютого 2026 року та від 19 лютого 2026 року.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скалов С.Ю. подав до суду заперечення на заяву про стягнення судових витрат, у яких просив у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на недотримання відповідачем встановлених процесуальних вимог щодо порядку розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначав, що ОСОБА_1 як позивач у справі про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку, звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, судові витрати ТОВ «Все для даху» у цій частині слід компенсувати за рахунок держави.
Щодо витрат на надання правничої допомоги при розгляді справи судом першої інстанції у розмірі 24 000 грн, то до суду першої інстанції заява про відшкодування цих витрат не подавалася та судом першої інстанції не приймалось відповідне рішення, тому суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень вирішувати це питання за суд першої інстанції.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, то вперше про це заявив директор ТОВ «Все для даху» ОСОБА_2 у заяві від 09 лютого 2026 року.
Таке повідомлення не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки повинно було подаватися разом із першою заявою по суті спору - 21.11.2025 року при поданні апеляційної скарги у новій редакції. Крім того заява не містить жодних посилань ні на суму очікуваних витрат ні на їх попередній розрахунок.
Отже, на стадії розгляду справи апеляційним судом позивач був позбавлений можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу або навести свої доводи щодо їх неспівмірності.
Крім того заява про розподіл судових витрат була сформована через Електронний суд 20.02.2026 року, тобто після ухвалення 16.02.2026 року судом апеляційної інстанції постанови у справі, що суперечить принципу розумності та свідчить про непослідовну процесуальну поведінку сторони відповідача.
Будь-яких причин, у тому числі тих, які могли б бути визнані судом поважними, неможливості подання доказів понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, представник відповідача не зазначав. Саме по собі посилання на частину восьму статті 141 ЦПК України без зазначення причин неможливості подання доказів, як це визначено частиною першою статті 246 ЦПК України, не може вважатися достатнім для прийняття таких доказів судом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню частково.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.
Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21 (провадження № 61-11490св23).
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи (частина третя статті 270 в редакції Закону № 4508-IX від 18 червня 2025 року, що набрала чинності 16 липня 2025 року).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ТОВ «Все для даху» оплатило її судовим збором у розмірі 1 453, 44 грн.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
Отже, позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнений.
Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша). У разі звільнення сторони від оплати судових витрат вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6).
Отже, витрати ТОВ «Все для даху» зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.
Витрати ТОВ «Все для даху» у розмірі 14, 53 грн, сплачені у вигляді комісії АТ КБ «Приват Банк» за оплату судового збору при поданні апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають, оскільки ні Закону України «Про судовий збір», ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено повернення судом комісії банку, сплаченої стороною під час сплати судового збору.
Щодо вимог про стягнення витрат на надання професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. 
Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.
За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).
У справі, що переглядається, колегія суддів враховує поведінку сторони відповідача під час руху справи у суді апеляційної інстанції. Зокрема те, що апеляційна скарга була подана директором ТОВ «Все для даху» у вигляді, що не відповідав вимогам статті 365 ЦПК України щодо форми та змісту апеляційної скарги; апелянтом не було дотримано строку на апеляційне оскарження, однак до апеляційної скарги не було додано заяви про поновлення цього строку з зазначенням поважних причин його пропуску; апеляційна скарга не була оплачена судовим збором; апеляційна скарга була подана в електронній формі, проте докази її направлення іншим учасникам справи суду не були надані.
У зв`язку з цим ухвалою суду від 03 листопада 2026 року апеляційна скарга була залишена без руху для усунення зазначених недоліків.
Відкрити провадження у справі та призначити її до розгляду суд зміг тільки після виконання апелянтом вимог ухвали від 03 листопада 2026 року.
У судовому засіданні, яке було призначено судом на 13 год 15 хв 09 лютого 2026 року, представник ТОВ «Все для даху» ОСОБА_3 виявився не готовим до розгляду справи, пояснив це тим, що не має при собі матеріалів позову ОСОБА_1 оскільки помилково взяв матеріали за позовом іншої особи.
У зв`язку з викладеним суд задовольняв заяву апелянта про відкладення розгляду справи на іншу дату, що призвело до затягування розгляду трудового спору.
Отже, з огляду поведінку представника апелянта та враховуючи складність справи, особливості предмета спору, ціну позову, значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення адвокатом тих чи інших дій, а також дотримуючись принципу пропорційності, з огляду на завдання цивільного судочинства, колегія суддів доходить висновку, що розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача, буде достатнім у розмірі 500 грн. 
Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Все для даху» слід стягнути витрати на надання професійної правової допомоги у розмірі 500 грн.
ПОСТАНОВИВ:
Заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху» – адвоката Кермача Андрія Івановича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
 
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Все для даху» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги, у розмірі 1 453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) грн 44 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху» 500 (п`ятсот) грн судових витрат з надання професійної правової допомоги.
У відшкодуванні ТОВ «Все для даху» витрат у розмірі 14, 53 грн, сплачених у вигляді комісії АТ КБ «Приват Банк» за оплату судового збору при поданні апеляційної скарги, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча      Н.О.Тищук
Судді:      В.В.Коломієць
Т.В.Серебрякова

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 10 березня 2026 року