ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року 
м. Харків
справа № 638/10464/18
провадження № 22-ц/818/17/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участі секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
відповідачі – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Харкова апеляційну скаргу   ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року у складі судді Шишкіна О.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивачі були подружжям, фактичні шлюбні відносини склалися з 1999 року, в 2002 році від цих відносин народився син – ОСОБА_2 . Офіційно шлюб між ними був зареєстрований 29.10.2010 року. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також є подружжям, позивачі були знайомі з ними 1999 року, через те що мешкали на той час у сусідніх будинках. Обидва з подружжя ОСОБА_6 зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Відповідачі ведуть спільну підприємницьку діяльність, пов`язану з виробництвом меблів та проводять роздрібну торгівлю. 26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США під 2% на місяць та 20 000,00 доларів США під 1,5% на місяць, всього: 30 000,00 доларів США, про що ОСОБА_4 написав розписку про отримання грошових коштів від 26.10.2005 року. У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до відповідачів з вимогою повернути суму боргу, що підтверджується поштовими квитанціями та описом вкладення у цінний лист, однак відповідачі ухиляються від виконання умов договору. Станом на день подання позову зобов`язання не виконано, грошові кошти не було повернуто. 14 серпня 2012 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 5 000,00 доларів США під 1,2% на місяць, про що ОСОБА_4 написав розписку про отримання грошових коштів від 26.10.2005 року. Відповідно до умов позики (розписки) за користування грошовими коштами ОСОБА_4 повинен був один раз на рік сплачувати винагороду із розрахунку 1,2% щомісяця, що складає 14,4% річних. У липні 2018 року позивач ОСОБА_3 зверталась до відповідачів з вимогою повернути суму боргу, що підтверджується поштовими квитанціями та описом вкладення у цінний лист, однак відповідачі ухиляються від виконання умов договору. Станом на день подання позову зобов`язання не виконано, грошові кошти не було повернуто.
Позивачі зазначають, що необхідність позики була обумовлена бажанням розвитку спільного бізнесу подружжя та придбанням нерухомості. Отже, гроші, які отримав ОСОБА_4 за розпискою від 26.10.2005 року та розпискою від 14.08.2012 року, та які були витрачені в інтересах родини ОСОБА_6 , а саме вкладені у спільний бізнес та на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу Р№3353, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. 31 серпня 2006 року. Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_5 , отже вказана нерухомість є спільною сумісною власністю відповідачів.
З підстав викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25.01.2021 року ( т. 2. а.с. 57-60) позивачі просили стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 26.10.2005 року у розмірі 50 300,50 доларів США, що складається з 30 000,00 доларів США борг за розпискою від 26.10.2005 року, 18 000,00 доларів США проценти за користування грошовими коштами та 2 300,50 доларів США 3% річних, а також стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 14.08.2012 року у розмірі 7 543,42 доларів США, що складається з 5 000,00 доларів США борг за розпискою від 14.08.2012 року, 2 160,00 доларів США проценти за користування грошовими коштами та 383,42 доларів США 3% річних. Всього: 57 843,92 доларів США.
Ухвалою суду від 04.11.2020 залучено в якості позивача правонаступника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 30 000,00 доларів США основного боргу, 18 000,00 доларів США процентів та 2 300,50 доларів США 3% річних.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 5 000,00 доларів США основного боргу, 2 160,00 доларів США процентів (винагороди) та 383,42 доларів США 3% річних.
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 883, 08 грн. (одна тисяча вісімсот вісімдесят три гривні вісім копійок).
Рішення обґрунтовано тим, що факти, викладені позивачами у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення суми боргу, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в порушення вимог ст. 81,4. 5 ст. 263 ЦПК України, суд не оцінив ту фактичну обставину, що текстом розписки від 14.08.2012, не підтверджується отримання зазначеної у розписці грошової суми саме у борг. Таким чином, судом не було з`ясовано наявність боргового зобов`язання з повернення позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто не застосована норма ч. 1 ст. 1046 ЦК України. Стягнувши з відповідачів борг в іноземній валюті, суд безпідставно не врахував, що факт отримання відповідачами грошових коштів у доларах США не доведений. Тобто валюта зобов`язання у розписках була визначена у гривнях, тому розрахунок повинен містити посилання на конвертацію еквіваленту у гривні, після чого наводиться сам розрахунок заборгованості. Оскільки розписки були здійснені у гривнях, а претензії у листах і позов виражені у доларах США, то суд повинен був з`ясувати суть зобов`язань сторін по спірним правовідносинам та їх відношення до поданих претензій.
Крім цього, текст наданої позивачем розписки не містить жодних положень про нарахування неустойки за невиконання обов`язку з повернення грошей. За таких обставин, у зв`язку із відсутності письмової домовленості сторін про застосування неустойки (пені), Судом також не було встановлено розміру заборгованості та не враховано проведені Позивачем оплати, що підтверджуються виписками по картковому рахунку АТКБ «ПРИВАТБАНК» від 12.02.2024 за період 28.03.2017-28.03.2017, від 12.02.2024 за період 14.04.2017-14.04.2017, від 12.02.2024 за період 20.08.2016-22.08.2016, від 12.02.2024 за період 06.04.2016-06.04.2016, від 12.02.2024 за період 29.12.2016-29.12.2016, від 12.02.2024 за період 29.07.2016-29.07.2016, віл 12.02.2024 за період 26.0.2017. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову в частині сплати відсотків або залишення позову без розгляду у зв`язку з ненаданням відповідних даних, що були витребувані судом. Крім цього суд не навів жодного доказу (фактичних даних), які б підтверджували, що зазначені у позові правочини вчинялись в інтересах сім`ї. Він цю обставину заперечує. Обставина придбання нерухомості не містить жодних даних, які б вказували що нерухомість була придбана саме за кошти, отримані від правочинів, зазначених в позові. Суд не надав оцінки тому факту, що наявні у справі розписки не містять жодних даних, що вчинені правочини здійснюються за згодою ОСОБА_5 . Тому підстав для стягнення боргу з ОСОБА_5 відсутні. 

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про час та місце судового розгляду були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується довідки про доставку повістки до через підсистему Електронний суд (т.3 а.с. 179,181).
24.03.2026 ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із захворюванням та знаходженням на лікарняному. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки представником ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують поважність причин неявки, судова колегія вважає зазначені ним причини неявики неповажними. Тому підстави для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи відсутні.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2018 року у справі №638/9842/18 вжито заходи забезпечення позову до подання позову - накладено арешт на частину 3-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування Р№385 від 16.04.2004, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тимофєєвою О.В., 29.06.2004 року (т.1 а.с. 24-26).
26.10.2005 року відповідач ОСОБА_4 позичив у позивача ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США та 20 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою, а також відповідач ОСОБА_4 зобов`язався щомісячно виплачувати відсотки з розрахунку 2% на суму 10 000,00 грн. та 1,5% на суму 20 000,00 грн. Розписка складена власноручно та підписана 26.10.2005 року відповідачем ОСОБА_4 , оригінал розписки наявний в матеріалах справи (т.1 а.с. 187).
11 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 направив відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про повернення позичених коштів в сумі 30 000,00 доларів США та 18 000,00 доларів США процентів за користування коштами. Зазначив, що надсилає вимогу повторно, оскільки в січні 2018 аналогічну вимогу відповідачі проігнорували. (т.1 а.с. 17).
Факт надіслання відповідачам вимоги про повернення коштів та сплату процентів підтверджується, описом вкладенням від 11.07.2018 року, накладною №6105808652488 від 11.07.2018 року та фіскальним чеком від 11.07.2018 року, яка була отримана відповідачами, що підтверджується рекомендованим повідомленням врученням поштового відправлення. Оригінал вимоги міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 18).
14.08.2012 року відповідач ОСОБА_4 позичив у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, а також зобов`язався щомісячно нараховувати винагороду з розрахунку 1,2% на суму 5 000,00 грн., що становить 14,4% річних, та виплачувати її один раз на рік. Розписка складена власноручно та підписана 14.08.2012 року відповідачем ОСОБА_4 , оригінал розписки наявний в матеріалах справи (т.1 а.с. 188).
17 липня 2018 року позивач ОСОБА_8 направила відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про повернення позичених коштів в сумі 5 000,00 доларів США та 2 160,00 доларів США процентів за користування коштами. Зазначила, що надсилає вимогу повторно, оскільки в січні 2018 аналогічну вимогу відповідачі проігнорували (т.1 а.с. 22).
Факт надіслання відповідачам вимоги про повернення коштів та сплату процентів підтверджується, описом вкладенням від 11.07.2018 року, накладною №61058086570958 від 11.07.2018 року та фіскальним чеком від 11.07.2018 року. Оригінал вимоги міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 23).
На підставі Договору купівлі-продажу від 31.08.2006 року Р№3353, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. 31 серпня 2006 року та інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_5 , дружиною відповідача ОСОБА_4 . Вказана квартира була придбана за згодою чоловіка - ОСОБА_4 , що підтверджується нотаріально посвідченою згодою від 31.08.2006 року. За умовами договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за 247 450,00 грн, з яких внесено ОСОБА_5 ще до підписання договору грошові кошти в сумі 105 798,00 грн (т.1 а.с. 35-36, 99-100).
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_4 06.04.2006 зареєстрований як ФОП з видом діяльності: код КВЕД: 31.01 Виробництво меблів; 47.59 Роздрібна торгівля меблями, ін. Відповідач ОСОБА_5 також зареєстрована як ФОП з 10.11.2004 року, з аналогічними видами діяльності (т.1 а.с. 21-32).
Судом встановлено, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала справа №638/18167/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , про розірвання шлюбу, що підтверджує факт перебування відповідачів у шлюбі.
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 03.01.2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с. 20).
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2020 року спадкоємцем ОСОБА_1 є його син ОСОБА_2 (спадкова справа №42/2020, зареєстровано вреєстрі за №1-445 (т.2 а.с. 39).
В матеріалах справи наявні виписки виписками по картковому рахунку АТКБ «ПРИВАТБАНК» від 12.02.2024 за період 28.03.2017-28.03.2017, від 12.02.2024 за період 14.04.2017-14.04.2017, від 12.02.2024 за період 20.08.2016-22.08.2016, від 12.02.2024 за період 06.04.2016-06.04.2016, від 12.02.2024 за період 29.12.2016-29.12.2016, від 12.02.2024 за період 29.07.2016-29.07.2016, від 12.02.2024 за період 26.05.2017, в яких відповідач перерахував кошти ОСОБА_9 на загальну суму 33 000 грн (т.2 а.с. 206-213).
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, від23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.
Згідно постанови Великої Палати у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо єдиного підходу у вирішенні спорів про належне виконання зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Судом першої інстанції зазначено, що власноручне написання і підписання відповідачем ОСОБА_4 боргових розписок від 26.10.2005 та від 14.08.2012 із зобов`язанням повернути суму позики за вимогою підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивачів обумовленої у розписках грошової суми.
Оригінал боргової розписки наданий позивачами до матеріалів справи. Наявність оригіналів боргової розписки у позивачів свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_4 перед позивачами не виконане і позика не повернута ( т. 1, а.с. 187,188).
Водночас судова колегія вважає, що зазначивши про необхідність повернення суми, еквівалентної 10 000, 20 000 та 5000 дол. США, сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний 35 000 дол. США на момент повернення боргу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 500/5194/16 (14-81цс24) визначено: «Валюту платежу сторони у договорі не визначили. Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами – резидентами. Отже, здійснюючи тлумачення пункту 2 договору від 09 червня 2016 року № 24В/К/2/1, Велика Палата Верховного Суду констатує, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у національній валюті, сума яких є еквівалентною 65 000 дол. США на момент платежу.»
Зі змісту боргової розписки від 26.10.2005 вбачається, що відповідач ОСОБА_4 взяв у борг у позивача грошові суми в еквіваленті 10 000 дол. США з умовами нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 2% щомісячно (10 000,00 доларів США х 2% х 36 місяців = 7 200,00 доларів США) та в еквіваленті 20 000 дол. США з умовами нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 1,5% щомісячно (20 000,00 доларів США х 1,5% х 36 місяців = 10 800,00 доларів США). 
11 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 направив відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про повернення позичених коштів в сумі 30 000,00 доларів США та 18 000,00 доларів США процентів за користування коштами. У зазначеній вимозі позивач також вказав, що вона направляється повторно, оскільки раніше, у січні 2018 року, ним вже надсилалася аналогічна вимога про повернення боргу, однак відповідачами зобов`язання щодо повернення коштів виконано не було.
Таким чином, загальна сума боргу відповідачів перед позивачем ОСОБА_1 становить еквівалентну 30 000,00 доларів США, з них: - 30 000,00 доларів США основний борг та еквівалентну 18 000,00 доларів США проценти за користування коштами.
Суд першої інстанції на зазначені вище положеня закону уваги не звернув та дійшов помилкового виконову простян-гшнення боргу в іноземній валюті, а не у грошовій сумі, еквівалентній розміру боргу, що визначена за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення. 
Зі змісту боргової розписки від 14.08.2012 вбачається, що відповідач ОСОБА_4 взяв у борг у позивача грошові суми в еквіваленті 5 000,00 доларів США з умовами нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 1,2%, яка нараховується щомісячно%, яка нараховується щомісячно від суми 5 000,00 доларів США.
17 липня 2018 року позивач ОСОБА_8 направила відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про повернення позичених коштів в сумі 5 000,00 доларів США та 2 160,00 доларів США процентів за користування коштами. У зазначеній вимозі позивач також вказав, що вона направляється повторно, оскільки раніше, у січні 2018 року, ним вже надсилалася аналогічна вимога про повернення боргу, однак відповідачами зобов`язання щодо повернення коштів виконано не було.
Водночас, в матеріалах справи наявні виписки АТ «ПриватБанк», з яких вбачається, що ОСОБА_10 частково сплачував ОСОБА_9 суму заборгованості, а саме: 06.04.2016 – 4000 грн, що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=25,95) на день погашення боргу становило 154,14 дол. США; 29.07.2016-5000 грн що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=24,75) на день погашення боргу становило 202,02 дол. США; 20.08.2016-2500 грн, що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=25,17) на день погашення боргу становило 92,05 дол. США; 22.08.2016 -2500 грн, що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=25,29) на день погашення боргу становило 98,85 дол. США; 29.12.2016-5000 грн , що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=26,26) на день погашення боргу становило 190,41 дол. США; 28,03.2017-3000 грн , що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=27,17) на день погашення боргу становило 110,45 дол. США; 14.04.2017-1000 грн , що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=26,86) на день погашення боргу становило 37,24 дол. США; 26.05.2017 -1000 грн , що за офіційним курсом НБУ ( 1 дол. США=26,27) на день погашення боргу становило 38,07 дол. США. 
Враховуючи, що ОСОБА_4 частково сплачував відсотки за користування позикою за борговою розпискою від 14.08.2012 на загальну суму 923,23 дол. США, тому з відповідачів підлягає солідарне стягнення відсотків за користування коштами у розмірі еквівалентну 1236,77 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Таким чином, загальна сума боргу відповідачів перед позивачем ОСОБА_3 становить еквівалентну 5 000,00 доларів США основний борг та еквівалентну 1236,77 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення
Перевіривши наданий позивачами розрахунок 3% річних за прострочення строку виконання зобов`язань, який розрахований станом на 25.01.2021 року, по розписці від 26.10.2005 року на суму 2 300,55 доларів США (30 000 доларів США х 933 днів х 3 : 100 : 365) та по розписці від 14.08.2012 року на суму 383,42 доларів США (5 000 доларів США х 933 днів х 3 : 100 : 365), судова колегія погоджується з висновком суду, що вимоги позивачів в цій частині є обґрунтовані та підлягають задоволенню на загальну суму 2 683,97 доларів США. Доказів на спростування зазначених розрахунків 3% річних відповідачами суду також не надано.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла до висновку, що з відповідачів слід стягнути на користь позивачів:
-основний борг за розпискою від 26.10.2005 в розмірі еквівалентному 30 000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, 
- процентів за розпискою від 26.10.2005 в розмірі еквівалентному 18 000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення;
- 3% річних за розпискою від 26.10.2005 в розмірі еквівалентному2 300,50 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення;
- основний борг за розпискою 14.08.2012 в розмірі еквівалентному 5 000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, 
- процентів за розпискою від 14.08.2012 в розмірі еквівалентному 1236,77 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення;
- 3% річних за розпискою від 14.08.2012 в розмірі еквівалентному 383,42 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення;
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції, визначивши стягнення основного боргу, відсотків та  3% річних у доларах США, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки борг підлягає стягненню не в іноземній валюті, а у грошовій сумі, еквівалентній розміру боргу, що визначена за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення. Крім того, не врахував часткове погашення ОСОБА_4 процентів за користування коштами за борговою розпискою від 14.08.2012.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що грошові кошти, отримані за борговими розписками, були залучені без згоди ОСОБА_5 та не використані в інтересах сім`ї, колегія суддів відхиляє, оскільки рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 останньою не оскаржено, у зв`язку з чим воно в цій частині не є предметом апеляційного перегляду, а наведені апелянтом доводи фактично спрямовані на оскарження прав та обов`язків особи, яка не подала апеляційної скарги, що виключає можливість їх врахування судом апеляційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 частково знайшли своє підтвердження, тому судова колегія прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, рішення суду в зміні в частині визначеного розміру заборгованості процентів за борговою розпискою від 14.08.2012 та зміні результативної частини рішення.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Частиною 1статті 141ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК Українипри частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1852,56 грн.
Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, тому з ОСОБА_3 на користь відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 45,19 грн.
Шляхом взаємозаліку зазначених сум судового збору з відповідачів на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1807,37 грн (1852,56-45,19).
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 – задовольнити частково.
Резолютивну частину заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 боргу на користь ОСОБА_2 , змінити виклавши її в наступній редакції: 
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) суму боргу в розмірі еквівалентному 30 000,00 доларів США, процентів в розмірі еквівалентному 18 000,00 доларів США та 3% річних в розмірі еквівалентному 2 300,50 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 боргу на користь ОСОБА_3 змінити в частині визначеного судом розміру заборгованості та порядку стягнення. 
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) суму боргу в розмірі еквівалентному 5 000,00 доларів США, процентів в розмірі еквівалентному 1236,77 доларів США та 3% річних в розмірі еквівалентному 383,42 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Здійснити перерозподіл судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір по 903 ( дев`ятсот три) грн 50 коп. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді            О.В. Маміна 

Ю.М. Мальований