Справа № 930/2391/25
Провадження №2/930/231/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року  м.Немирів 

Немирівський районний суд Вінницької області в складі
головуючої судді Войницької Т.Є.,
за участі секретаря судового засідання Шелест Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Немирівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Немирівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування та просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кірово Немирівського району Вінницької області, на: 1/3 частину житлового будинку «А», загальною площею 69.2 кв.м., житловою площею 40.3 кв.м., прибудову «а», вхідний майданчик «а1», господарську будівлю «Б», сарай «б», гараж «В», сарай «Г», погріб «П», вбиральню «Т», криницю «К», огорожу «1-3», розміщених по АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Кірово на той час Немирівського району, де і проживає по сьогоднішній день. Її батьками є: батько - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 63 роки в с. Кірово Немирівського району померла матір позивача - ОСОБА_2 , яка постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що вона, як спадкоємець першої черги за законом, у відповідності до вимог цивільного законодавства звернулась із письмовою заявою до Немирівської державної нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 .
Ще одним спадкоємцем першої черги за законом є рідна сестра позивача - дочка покійної матері ОСОБА_6 , яка відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері на користь позивача, про що свідчить її заява, яка міститься в спадковій справі нотаріальної контори. Спадковим майном після смерті матері є житловий будинок, розміщений по АДРЕСА_1 
Однак, державним нотаріусом 18 вересня 2025 року позивачу було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Причиною прийнятого державним нотаріусом рішення є те, що у свідоцтві № НОМЕР_1 на право особистої власності на домоволодіння, виданого 20 серпня 1989 року виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Немирівського району, зазначено, що власником цього будинку є «колгоспний двір», головою якого була матір позивача.
Крім того, згідно довідки № 1/39, виданої виконкомом Немирівської міської ради, до складу колгоспного двору цього житлового будинку належить: матір позивача - ОСОБА_2 , позивач - ОСОБА_1 та її чоловік - ОСОБА_7 . Відтак, житловий будинок - колгоспний двір, належить їм трьом по 1/3 частині кожному. Тобто покійній матері позивача належить 1/3 частина цього будинку і вона (1/3 частина) і є спадковим майном, яку позивач успадковує як єдиний спадкоємець першої черги за законом.
Таким чином, інакше аніж судовим рішенням вирішити питання щодо успадкування ОСОБА_1 зазначеної частки вказаного вище житлового будинку немає можливості.
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 29.01.2026 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду. Цією ж ухвалою витребувано з Немирівської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник відповідача Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без представника відповідача, просила винести рішення на розсуд суду.
Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із способів захисту цивільних прав, встановлених ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: "у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.
Судом встановлено, що згідно паспорта серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилася в с.Кірово Немирівського району Вінницької області.
Згідно витягу №5148 з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_3 ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Кірово Немирівського району Вінницької області. Її батьками записані: батько - ОСОБА_4 , матір – ОСОБА_9 .
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклали шлюб 04.09.1983. Після реєстрації шлюбу прізвища чоловіка та дружини: « ОСОБА_11 ».
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_5 .
Після її смерті залишилось спадкове майно.
Згідно свідоцтва №203 про право приватної власності на домоволодіння від 20.08.1989, виданого на підставі рішення Кіровської сільської ради народних депутатів від 19.07.1988 №43, житловий будинок, розміщений в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 .
Згідно довідки №463 від 16.09.2025, виданої КП «Немирівське бюро технічної інвентаризації», по даним архіву КП «Немирівське БТІ» станом на 01.01.2013 житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 . Тульчинським бюро технічної інвентаризації 20.08.1989 в реєстровій книзі ФЖ1 Р№199 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Кіровської сільської ради 20.08.1989.
Технічний паспорт, інвентарний номер 03791, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 виданий на ОСОБА_1 .
Згідно довідки, виданої виконкомом Немирівської міської ради, згідно із записом в по господарській книзі Подільської сільської ради (колишньої Кіровської сільської ради) за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_6 . Домогосподарство по АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспників. Станом на 15 квітня 1991 року склад двору: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - голова двору, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - дочка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , – зять.
З спадкової справи №148/2025, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , встановлено, що 18.09.2025 ОСОБА_1 до Немирівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , яке вона фактично прийняла шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті її матері – ОСОБА_2 . Повідомила, що інших спадкоємців немає.
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 05.07.1976 року уклали шлюб. Після укладення шлюбу прізвище подружжя: « ОСОБА_13 ».
Судом встановлено, що в свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_7 , ім`я матері позивача зазначене « ОСОБА_14 », тоді, як в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_5 - « ОСОБА_15 ».
Згідно із словником-довідником « ІНФОРМАЦІЯ_8 » ( ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .Дзятківська ; ред. В. М. Русанівський; НАН України, Ін-т мовознавств ім. О. О. Потребні. - 3-тє вид., випр. - Київ: Наук. Думка 2005) українські записи жіночого імені «устина» та жіночого імені «Юстина» є ідентичними (а.с.186).
Згідно заяви від 03.06.2019 ОСОБА_18 відмовилася від прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері ОСОБА_2 . 
Згідно довідки №1/23 від 17.07.2025, виданої виконкомом Немирівської міської ради, ОСОБА_2 на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 . На момент відкриття спадщини за даною адресою зареєстровані згідно погосподарської книги: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №809/01-12 від 18.09.2025 встановлено, що державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., перевіривши подані ОСОБА_1 документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва у зв`язку із неможливістю виділити частки в житловому будинку, який є власністю колгоспного двору у зв`язку зі смертю члена колгоспного двору.
Згідно пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року, у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство,зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та була прийнята ОСОБА_1 шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ст. 525 та 526 ЦК УРСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця.
Згідно з ч.1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти, (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
За положеннями ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст. 534, 553, 555 цього Кодексу).
Стаття 561 цього ж кодексу визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва.
На звернення позивача до державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. з`ясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно – житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , нотаріус не може, у зв`язку із неможливістю виділити частки в житловому будинку, який є власністю колгоспного двору у зв`язку зі смертю члена колгоспного двору.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкоємець, який позбавлений умов для одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування.
Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2023 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України).
Згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право приватної власності на домоволодіння від 20.08.1989, виданого на підставі рішення Кіровської сільської ради народних депутатів від 19.07.1988 №43, житловий будинок, розміщений в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 .
Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. 
Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 5 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Нині чинне законодавство не містить визначення поняття колгоспного двору, що регулювалося відповідними положеннями Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року, які були виключені у 1993 році (Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 18 січня 1994 року).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_19 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7  набули право власності на домоволодіння, розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 в рівних частках, а саме, кожний член двору набув право власності на 1/3 його частку.
Отже, сукупність зібраних у справі доказів, які оцінені судом на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності підтверджує, що ОСОБА_19 належала на праві особистої власності 1/3 частина житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 .
Оскільки, позивач є спадкоємцем за законом, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном, дочка спадкодавця ОСОБА_18 від спадщини відмовилася, проте, ОСОБА_1 не може оформити в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину через належність житлового будинку колгоспному двору та неможливість нотаріуса виділяти частку в майні колгоспного двору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 120, 123, 524, 525, 526, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР, ст.ст.16, 328, 392, 331 ЦК України, ст.ст.4, 13, 211, 547, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,- 

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити.
Визнати за ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кірово Немирівського району Вінницької області, на: 1/3 частину житлового будинку «А», загальною площею 69.2 кв.м., житловою площею 40.3 кв.м., прибудову «а», вхідний майданчик «а1», господарську будівлю «Б», сарай «б», гараж «В», сарай «Г», погріб «П», вбиральню «Т», криницю «К», огорожу «1-3», розміщених по АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя       Т. Є. Войницька