Справа № 183/5756/25
№ 2/183/4041/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Григорьєвої В.С.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та її спростування, стягнення моральної шкоди, 

за участю позивача ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:
Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті.
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:
-визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву у справі № 160/14459/25 від 04.06.2025 року;
-зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію шляхом подання до Дніпровського окружного адміністративного суду офіційного документу з відповідним спростуванням;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 гривень.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 04 червня 2025 року через систему «Електронний суд» позивач отримав відзив на позовну заяву у справі № 160/14459/25, підписаний ОСОБА_2 , керівником Управління соціального захисту населення Самарівської міської ради. На п`ятій сторінці цього документу міститься інформація, яка не відповідає дійсності, грубо порушує право позивача на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість до ділової репутації.
Такою інформацією є наступне: «У працівників управління постійно виникають питання щодо правомірності виданої йому довідки МСЕК. Отже, у Управління виникли сумніви щодо можливого створення та використання підроблених офіційних документів, що на сьогодні ця проблема набула особливого поширення, що тягне за собою кримінальну відповідальність, а також в діях ОСОБА_1 вбачається намір своїми діями та підробленими документами уникнути мобілізації під час воєнного стану, який діє на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні».
Позивач стверджує, що ніколи не вдавався до підробки документів, зокрема довідки МСЕК, а звинувачення у намірі уникнути мобілізації є абсурдним, оскільки рішенням ВЛК він був виключений з військового обліку ще у 2022 році, задовго до отримання рішення про статус особи з інвалідністю та довідки МСЕК у 2023 році.
Таким чином, позивач наполягає на тому, що на момент отримання довідки МСЕК у 2023 році він вже не перебував на військовому обліку, що робить твердження про підробку довідки МСЕК для уникнення мобілізації логічно не можливим і таким, що не відповідає дійсності.
Поширення такої інформації у відзиві на його позов, поданому до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, є не лише порушенням його особистих немайнових прав, а й спробою ввести суд в оману, що має серйозні наслідки для його репутації та психологічного стану, що призвело до глибоких моральних страждань. Він відчув себе зрадженим і приниженим, оскільки замість підтримки від держави, на яку він розраховував, як особа з інвалідністю, отримав наклеп та звинувачення у злочині, недостовірна інформація вливає на його життя, репутацію серед знайомих і суспільства, що призводить до погіршення психічного стану. Позивач почав прокидатися серед ночі від кошмарів, де його переслідують звинувачення, яких він не вчиняв, що лише посилює його втому та безсилля, він себе відчуває беззахисним перед свавіллям посадової особи.
Таким чином, наслідки поширення недостовірної інформації призводять до негативного ставлення суспільства до позивача та шкодять його репутації, тому завдану моральну шкоду він оцінює в 3000000 гривень.
У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначає, що особисто вона не зверталася з відзивом на позовну заяву у справі № 160/14459/25 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, жодного висловлювання щодо позивача особисто не вказувала, жодних відкритих проваджень в судах будь-якої інстанції, де вона була б стороною у справі не існує. Наполягає на тому, що позивачем не доведено факту поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною, як і не доведено порушень його особистих майнових прав.
Таким чином, відповідач наполягає на тому, що надаючи відзив на позовну заяву у справі № 160/14459/25, вона, як керівник Управління праці та соціального захисту населення Самарівської міської ради, використала своє процесуальне право на подачу відзиву на позов, що був пред`явлений ОСОБА_1 до відповідного суб`єкта владних повноважень.
Крім того, у відзиві на позов відповідач звертає увагу на зловживання позивачем своїми процесуальними правами, визначеними ЦК України (а.с. 62-65).
Процесуальні дії у справі, інші заяви, клопотання.
Ухвалою судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 17 червня 2025 року відмовлено позивачеві у відкритті провадження по справі (а.с. 17,18).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 51-52).
Ухвалою суду від 28 листопада 2025 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с. 61). 
За результатами підготовчого провадження ухвалою суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 76).
В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. 
Відповідач звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 67).
Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.
Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Верховним Судом неодноразово наголошувалося, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.
Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16 (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18), від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20 (провадження № 61-7513св22), від 20 листопада 2023 року у справі № 760/3455/21 (провадження № 61-10841св23).
Відтак, за встановлених у справі обставин, суд зазначає, що інформація, викладена у відзиві на позов, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує його ділову репутацію, не була покладена в основу пред`явленого позову та не стосувалася предмета доказування у справі № 160/14459/25, а відтак може бути підставою для захисту честі, гідності чи ділової репутації.
Так, судом встановлено, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 160/14459/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Самарівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
ОСОБА_1 , звертаючись до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання інформації недостовірною наполягав на тому, що в рамках адміністративної справи № 160/14459/25 через систему «Електронний суд» ним було отримано відзив на його позов, у якому на п`ятій сторінці цього документу міститься інформація, яка не відповідає дійсності, грубо порушує право позивача на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість до ділової репутації.
Так, суд переконався про наявність такого відзиву, у якому, в контексті викладу своєї позиції щодо позову ОСОБА_1 , який розглядався в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, містяться речення наступного змісту: «У працівників управління постійно виникають питання щодо правомірності виданої йому довідки МСЕК. Отже, у Управління виникли сумніви щодо можливого створення та використання підроблених офіційних документів, що на сьогодні ця проблема набула особливого поширення, що тягне за собою кримінальну відповідальність, а також в діях ОСОБА_1 вбачається намір своїми діями та підробленими документами уникнути мобілізації під час воєнного стану, який діє на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» (а.с. 9-14).
Варто звернути увагу на те, що ОСОБА_2 , надаючи відзив в адміністративній справі, підписувала його як представник відповідача – суб`єкта владних повноважень, та в подальшому у відзиві зазначала про те, що Управлінням праці було направлено повідомлення до правоохоронних органів з проханням провести перевірку обґрунтованості підстав встановленої причини інвалідності ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Управління праці та соціального захисту населення Самарівської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Зазначене рішення залишене без змін відповідною постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2026 року, про що міститься інформаціє в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, недостовірну інформацію, поширену ОСОБА_2 в ході розгляду адміністративної справи.
Між тим, суд приходить до переконання, що висвітлена позиція сторони в адміністративному процесі у відповідній процесуальній заяві по суті під час розгляду адміністративної справи № 160/14459/25 не є такою, що підлягає спростуванню в розумінні положень статті 277 ЦК України.
Крім того, як свідчить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/14459/25 «у відповідь на звернення ОСОБА_1 , в якому останній просив надати інформацію про звернення відповідача на підставі якого отримано повідомлення від СВ Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області № 120 від 03.01.2025 року УСЗН СМР надано відповідь про направлення управлінням 23.12.2024 року до Новомосковської окружної прокуратури звернення, вих. № 2702 від 23.12.2024 р., з повідомленням про можливі шахрайські дії».
Таким чином, спірні висловлювання представника УПСЗН ОСОБА_3 у відзиві стосовно особи позивача є оціночними судженнями, оскільки відображають власні думки працівників управління, які безпосередньо співпрацювали з ОСОБА_1 , засновані на їх баченні певних подій.
Такі висловлювання у відзиві щодо правомірності видачі ОСОБА_1 довідки МСЕК саме із захворюванням по зору є особистим сприйняттям представником суб`єкта владних повноважень певної поведінки позивача і не можуть бути витлумачені як повідомлення про конкретні факти у процесуальній заяві по суті, тому не є недостовірною інформацією.
Навпаки, саме певна поведінка ОСОБА_1 викликали сумніви у достовірності виданої довідки МСЕК, що і стало підставою для звернення Управління праці та соціального захисту населення до правоохоронних органів із відповідною заявою, з метою здійснення контролю за цільовим використанням бюджетних коштів.
Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.
Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св22).
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача та відповідно порушення його особистих немайнових прав унаслідок поширення ОСОБА_2 спірної інформації, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.5,12, 13, 78, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України,ст.277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, суд,-

у х в а л и в:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та її спростування, стягнення моральної шкоди.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне найменування сторін:
Позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце роботи: АДРЕСА_2 .

Суддя Сорока О.В.