1	Справа № 335/9902/25  1-кп/335/492/2026 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року         м.Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025080100003720 від 01.05.2025 відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дивізія Татарбунарського району Одеської області, неодруженого, має неповну середню спеціальну освіту, який перебував на посаді старшого кулеметника 2 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні солдат, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 23.09.2025 року за ч.5 ст.407 КК України із застосуванням ст.58,69 КК України у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 роки із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення, вирок набрав законної сили 23.10.2025 року, 
-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 31.12.2024 № 391, ОСОБА_4 призначено на посаду старшого кулеметника 2 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому, відповідними Указами Президента України, правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.
Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 НГУ за мобілізацією, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, 21.01.2025 самовільно залишив місце служби – місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ у АДРЕСА_2 , після чого, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця несення служби не приймав, про своє місцезнаходження командуванню і в органи військового управління не повідомляв до 13.02.2025, а саме до дня повернення до військової частини.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 НГУ за мобілізацією, 21.01.2025 року дійсно самовільно залишив місце служби – місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ у Вознесенівському районі міста Запоріжжя, після чого, свої службові обов`язки не виконував до 13.02.2025, а саме до дня повернення до військової частини.
Фактичні обставини справи не оспорював, зазначив, що обставини, викладені в обвинувальному акті, відповідають дійсності. У скоєному щиро розкаюється та бажає повернутись до військової служби.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ніким не оспорюються.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, судом роз`яснено про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Оцінивши докази по справі у сукупності при встановлених обставинах, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При визначенні ОСОБА_4 покарання, суд керується вимогами ст.65 КК України, роз`ясненнями пунктів 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання”, враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини справи, особу обвинуваченого, який повністю визнав провину і розкаявся в скоєному, раніше судимий, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, під наглядом у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується посередньо та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України, суд визнає, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, визнав свою провину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено. 
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Оскільки нормами ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК України встановлено пряму заборону застосування цих статей у кримінальних провадження за ст. 407 КК України, ці питання судом не вирішуються.
На підставі викладеного, та з урахуванням особи обвинуваченого, суд вважає що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливо тільки в умовах ізоляції його від суспільства. 
Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності. Саме таке покарання, як вважає суд, є необхідним і буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Суд вважає, що призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Оскільки під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався запобіжний захід, а також інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, суд приходить до висновку, що підстав для їх застосування до моменту набрання вироком суду законної сили немає.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази та витрати, пов`язані із залученням експертів, у кримінальному провадженні, відсутні.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 349, 370, 371, 374, ч.15 ст.615 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців за вироком Покровського районного суду міста Кривий Ріг від 23.09.2025 року та остаточно призначити  ОСОБА_4  покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Покарання  ОСОБА_4  у вигляді відрахування в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення за вироком Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 23.09.2025 року, на підставі ч. 2 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.
Строк відбування призначеного покарання  ОСОБА_4  відраховувати з дня фактичного затримання на виконання вироку.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. 
У судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку, відповідно до ч.15 ст.615 КПК України.
Копія повного тексту вироку після проголошення резолютивної частини вручається учасникам судового провадження.

Суддя: ОСОБА_1