ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

27 березня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/182/26	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., перевіривши матеріали за позовною заявою адвоката Ременькової Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:

28.01.2026 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Ременькової Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області №909240856641 від 03.12.2025 про відмову ОСОБА_1 в оформленні та виплаті допомоги на поховання ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області оформити та виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання померлого ОСОБА_2 за заявою від 14.11.2025 №26288.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 24.10.1970.
ОСОБА_2 перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримував пенсію за віком, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 02.11.2001.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 14.11.2025.
Відповідно до довідки №67 від 13.01.2026 єдиною спадкоємицею за законом є дружина померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
14.11.2025 позивач звернулася до відповідача з заявою про виплату допомоги на поховання померлого пенсіонера ОСОБА_2 .
Однак, рішенням ГУ ПФУ в Луганській області №909240856641 від 03.12.2025 ОСОБА_3 було відмовлено у виплаті допомоги, оскільки на момент смерті ОСОБА_2 не отримував пенсію в органах Пенсійного фонду України, відсутні підстави для виплати допомоги на його поховання.
Позивач вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області є протиправними та грубо порушують її права, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою суду від 29.01.2026 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано від відповідача відзив на позовну заяву та докази.
09.02.2026 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено таке.
Згідно електронної пенсійної справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримував пенсію за віком.
За життя ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.04.2024 у зв`язку з непроходженням фізичної ідентифікації.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кадіївка Луганської області , що зазначено в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_4 . За життя померлий, ОСОБА_2 , з 01.04.2024 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявив бажання поновити виплату пенсії, із заявою про поновлення виплати пенсії не звертався.
Згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій від 28.02.2025 № 376 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” (далі – Наказ № 376) щодо м. Кадіївка Луганської області зазначено дату початку тимчасової окупації Російською Федерацією з 07.04.2014.
Пунктом 14-4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та особам, які під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Російської Федерації, неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Пунктом 10 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та здійснення страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, особам, які тимчасово проживають за межами України, або проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 1.02.2025 № 299 (далі - Постанова 299) передбачено, що особам, які проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або, які виїхали на підконтрольну Україні територію з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), страхових виплат проводиться за умови неодержання пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), страхових виплат від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Російської Федерації неодержання пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), страхових виплат від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), страхових виплат.
В умовах проведення АТО/ООС протягом 2014 - 2022 років та у зв`язку із введенням в Україні військового стану з 24.02.2022, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області проводить нарахування та виплату пенсій пенсіонерам згідно електронної бази даних.
Відповідно частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством.
Отже, виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.04.2024 відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством.
За життя померлий, ОСОБА_2 , з 01.04.2024 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявив бажання поновити виплату пенсії на підконтрольній Україні території, із заявою про поновлення виплати пенсії згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 не звертався, повідомлення про неодержання пенсій від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації не надавав, тому пенсійні виплати з 01.04.2024 не нараховувалися та виплата пенсії не здійснювалася.
Пенсія за період з 01.04.2024 по 26.05.2025 не нараховувалась та не виплачувалась.
Відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на час смерті.
Оскільки, на момент смерті ОСОБА_2 не отримував пенсію в органах Пенсійного фонду України, фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством не пройшов, заяву про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації також не надавав, підстав для обчислення виплати допомоги на поховання немає.
Згідно підпунктом 7 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28- 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486 (зі змінами), до функцій територіальних управлінь віднесено призначення (перерахунок) пенсій, підготовка документів для їх виплати та безпосередньо виплата допомоги на поховання.
Відповідно до ст 13 Закону України від 10.07.2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» особі, яка зобов`язалась поховати померлого, надається допомога на поховання. Розмір допомоги на поховання та порядок її надання особі, яка зобов`язалась поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 53 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058) визначено, що у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на його поховання в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.
14.11.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про виплату допомоги на поховання за ОСОБА_2 .
Звернення про виплату допомоги на поховання, які зареєстровані в будь-якому територіальному органі Пенсійного фонду України вносяться до інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України (ІКІС ПФУ) Підсистеми «Звернення» органом який прийняв звернення, після чого рішення за наслідком розгляду звернення приймає територіальний орган ПФУ за місцем перебування на обліку пенсіонера.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 909240856641 від 03.12.2025 ОСОБА_1 за заявою від 14.11.2025 в оформленні та виплаті допомоги на поховання померлого ОСОБА_2 відмовлено, оскільки виплата пенсії на момент смерті не здійснювалась.
Статтею 53 Закону № 1058-IV визначено, що у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на його поховання в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.
Відповідно до ст 13 Закону України від 10.07.2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» особі, яка зобов`язалась поховати померлого, надається допомога на поховання. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 99 «Про затвердження Порядку надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалась поховати померлого» у разі смерті пенсіонера допомога на поховання виплачується особам, які здійснили поховання. 
03.12.2025 за вхідним № 10576/9 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області зареєстровано запит нотаріуса № 3214/02-14 від 21.11.2025 про суму невиплаченої (недоотриманої) пенсії на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області листом від 11.12.2025 за вихідним номером № 1200-0403-8/38167 повідомлено П`яту київську державну нотаріальну контору , що сума недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , відсутня.
Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області листом від 06.05.2025 № 1200-0403- 5/11030 зверталося до Пенсійного фонду України за наданням роз`яснень з аналогічних питань. Пенсійний фонд України листом від 12.07.2025 за вих. № 2800-030202-9/46226 надав роз`яснення з питань практичного застосування норм чинного законодавства. Відповідно частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством. Якщо на момент смерті пенсіонер не отримував пенсію в органах Пенсійного фонду України, відсутні підстави для виплати допомоги на його поховання. Отже, управління у своїй діяльності діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.
Між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , укладено шлюб 24.10.1970, що підтверджується копіямми паспорта громадянина України НОМЕР_7 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорта громадянина України НОМЕР_8 , картки фізичної особи – платника податків, свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи та фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідцчить копія довідки від 01.10.2025 № 3002-7002320323 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
ОСОБА_2 був пенсіонером, отримувачем пенсії за віком, мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці, що підтверджується копіями посвідчень НОМЕР_2 від 02.11.2004, НОМЕР_9 від 01.12.2001.
Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 14.11.2025 Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 14.11.2025 № 00054771822, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 76 років. 
Довідкою П`ятої Київської державної нотаріальної контори Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.01.2026 № 67/02-14 станом на 13 січня 2026 року заведена спадкова справа № 567/2025 від 21 листопада 2025 року після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно вищезазначеної спадкової справи єдиною спадкоємицею за законом дружина померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
14.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУПФУ в м. Києві з заявою (вх. № 26288) про виплату допомоги на поховання померлого пенсіонера ОСОБА_2 , до якої згідно із розпискою – повідомленням було додано документи: Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, Довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, Паспорт або ID-картка або Посвідка, свідоцтво про смерть.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області 03.12.2025 прийнято рішення про відмову у виплаті допомоги на поховання № 909240856641 (вих. № 17972/04-16), обгрунтоване таким:
«.. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) звернулась 14.11.2025 до органів Пенсійного фонду України з заявою про виплату допомоги на поховання № 26288 за померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та надала передбачувані законодавством документи, які отримані за належністю Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області (далі — Головне управління).
За матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію за віком. Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.04.2024 у зв`язку з непроходженням фізичної ідентифікації.
В свідоцтві про смерть серії НОМЕР_10 зазначено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кадіївка Луганської області. Згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій від 28.02.2025 No 376 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” (далі – Наказ No 376) щодо м. Кадіївка Луганської області зазначено дату початку тимчасової окупації Російською Федерацією з 07.04.2014.
Пунктом 14-4 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058 “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та особам, які під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, що підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
За життя пенсіонер з заявою про поновлення виплати пенсії до органів Пенсійного фонду України не звертався, пенсія за період з 01.04.2024 по 31.05.2025 не нараховувалася та не виплачувалася.
Відповідно до статті 53 Закону № 1058-IV в разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на час смерті.
Оскільки, на момент смерті ОСОБА_2 не отримував пенсію в органах Пенсійного фонду України, відсутні підстави для виплати допомоги на його поховання…».
Листом від 03.12.2025 № 1200-0402-9/37490 зазначене рішення надіслано відповідачем на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Стаття 24 Конституції України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно із положеннями статті 25 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР до виду соціальних послуг та матеріального забезпечення, які надаються за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, відноситься в тому числі допомога на поховання пенсіонерів.
Закон України від 10 липня 2003 року №1102-IV “Про поховання та похоронну справу” (далі – Закон №1102-IV) визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону №1102-IV усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству.
Згідно зі статтею 13 Закону №1102-IV виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, надається допомога на поховання. Розмір допомоги на поховання та порядок її надання виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Розмір допомоги на поховання не може бути меншим за розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно зі статтею 53 Закону №1058-IV у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.
Пунктом 5.1 розділу V “Звернення за допомогою на поховання” Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (у редакції, чинній на дату звернення позивача з заявою про виплату допомоги на поховання) (далі – Порядок №22-1), особа, яка звертається по допомогу на поховання, подає до органу, що призначає пенсію, документ, що посвідчує особу заявника, заяву про виплату допомоги на поховання (додаток 8), свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (додаток 14 до Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року №1269/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за №691/15382) або довідку про смерть пенсіонера. У разі реєстрації смерті за межами України подається свідоцтво про смерть або інший документ, що підтверджує факт смерті, виданий компетентним органом іноземної держави.
Згідно з пунктом 5.2 Порядку №22-1 заява про виплату допомоги на поховання та необхідні документи працівником структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, приймаються у порядку, передбаченому пунктом 4.2 розділу IV цього Порядку, та засобами програмного забезпечення передаються для опрацювання до структурного підрозділу з питань виплати пенсій органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
Інформація про виплату допомоги на поховання додається до електронної пенсійної справи померлого пенсіонера.
Допомога на поховання виплачується в розмірі, визначеному чинним законодавством.
Допомога на поховання не виплачується в разі смерті особи, яка перебувала на повному державному утриманні (крім випадків, коли поховання здійснюється членами сім`ї або іншою особою).
Суд зауважує, що інших підстав для невиплати допомоги на поховання Порядком №22-1 не передбачено.
Відтак, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України “Права, свободи та обов`язки людини і громадянина”. Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі “Суханов та Ільченко проти України” (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: “перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою” (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд наголошує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України” (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України від 16 грудня 1993 року №3721-XII “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні” право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь-якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюються Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та іншими законами.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Як зазначено відповідачем у відзиві та не є спірним питанням у справі, за матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію за віком. Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.04.2024 у зв`язку з непроходженням фізичної ідентифікації.
Згідно з частиною першою статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин";
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
4-1) у разі не проходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Крім того, суд наголошує, що нормами Закону №1058-IV передбачено саме підстави для припинення виплати пенсії, а не для її призупинення, що відповідач зазначає в оскаржуваному рішенні, та вважає обґрунтованою підставою для відмови особі, яка здійснила поховання, у виплаті допомоги на поховання померлого пенсіонера.
Водночас, суд не досліджує та не надає правову оцінку обставинам призупинення виплати пенсії померлому пенсіонеру, ОСОБА_2 , оскільки таке питання не є предметом спору у цій справі.
Разом з цим, суд наголошує, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено обмеження права особи на отримання допомоги на поховання померлого пенсіонера, у зв`язку з тим, що останньому було призупинено виплату пенсії при житті.
Враховуючи, що завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України, судом оцінювались саме підстави, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті спірного рішення про відмову у виплаті допомоги на поховання за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.11.2025 №26288.
Судом встановлено, та не є спірним питанням у справі, що позивач відповідно до п. 5.1, п. 5.2 Порядку № 22-1 звернулася до пенсійного органу з заявою належного зразку про виплату допомоги на поховання, до якої надала всі необхідні документи, які підтверджують факт смерті ОСОБА_2 .
Отже, позивач мала право на отримання допомоги на поховання, а відмова відповідача у виплаті такої допомоги є протиправною та такою, що порушує права позивача на отримання допомоги, передбаченої статтею 53 Закону № 1058, оскільки припинення пенсійних виплат за життя пенсіонера – не є законною підставою для відмови у виплаті допомоги на поховання.
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги належать до задоволення.
Щодо посилань відповідача на те, що Пенсійний фонд України листом від 12.07.2025 за вих. № 2800-030202-9/46226 надав роз`яснення з питань практичного застосування норм чинного законодавства, суд зауважує, що роз`яснення Пенсійного фонду України не є нормативно – правовим актом та не змінюють нормативного регулювання спірних правовідносин.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. “Руїз Торія проти Іспанії” (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до задоволення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн. 
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, ставка судового збору становить 1064,96 грн (1331,20 грн * 0,8), зазначені витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Суд роз`яснює позивачу право звернення з клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 266,24 грн на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 2, 5, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги адвоката Ременькової Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (вул. Шевченка, 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, код ЄДРПОУ 21782461) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області №909240856641 від 03.12.2025 про відмову ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті допомоги на поховання ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання померлого ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , за заявою від 14.11.2025 №26288.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 коп.) грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя 	А.Г. Секірська