ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 березня 2026 року
м. Харків

справа №615/293/25
провадження № 22-ц/818/640/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного нерухомого майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Агаєвої Сабіни Мирсаррафівна на рішення Валківського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року, постановленого під головуванням судді Левченка А.М., -
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного сумісного нерухомого майна подружжя, в якому просила суд визнати за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного нерухомого майна подружжя – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без її реального поділу. Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без її реального поділу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4 562,00 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Агаєва С.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на спірну квартиру, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права особистої власності на спірну квартиру, оскільки вказана квартира була придбана за кошти від продажу будинку, який був отриманий у власність на підставі договору довічного утримання без посилання на згоду дружини на вчинення угоди, що підтверджує, що спірна квартира була придбана в особисту власність ОСОБА_2 . Зазначає, що стороною позивача не було надано жодного доказу, що договір довічного утримання укладався в інтересах родини та виконувався за сумісні кошти подружжя, або що позивач та відповідач його фактично виконували. Також не було надано доказів, що спірна квартира купувалась за спільні кошти подружжя і що позивач надавала нотаріально посвідчену згоду на купівлю вказаної квартири, а належний ОСОБА_2 будинок продавався за згодою дружини, як спільне майно подружжя. Позивачем не було оскаржено дій нотаріуса щодо невзяття письмової згоди на продаж будинку та купівлю спірної квартири, якщо остання вважала, що продане та придбане майно є сумісною власністю подружжя. Крім того звертає увагу на те, що позивач не була присутня в судовому засіданні жодного разу, діяла через свого представника на підставі довіреності та копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Разом з тим адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Проте між адвокатом на позивачем відсутній письмовий договір про надання правничої допомоги, а тому позовна заява та інші додані до суду процесуальні документи представником позивача підписані особою, що не має права їх подавати як адвокат. Також останній не мав права приймати участь в судових засіданнях у якості представника, оскільки розгляд справи здійснювався за правилами загального провадження. У зв`язку з вищевказаним судом першої інстанції було незаконно відкрито провадження у справі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами належна їм квартира була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільним майном подружжя, а отже наявні підстави для поділу зазначеного майна подружжя у рівних частках між ними. ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана ним не за кошти подружжя. Таким чином, не спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 20.09.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, про що відділом ДРАЦС реєстраційної служби Валківського РУЮ у Харківській області складений актовий запис №57. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_4 . Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2015 року у справі № 615/1440/15-ц шлюб розірваний.
Згідно копії договору довічного утримання від 06.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. (зареєстрований в реєстрі за № 208), який укладений між ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , “Відчужувачі” – з однієї сторони та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , “Набувач” – із другої сторони, укладений договір згідно умов якого відчужувачі передали у власність набувача належний їм житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Відчужувач ОСОБА_5 передав у власність набувача земельну ділянку площею 0,3948, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Взамін отриманого у власність житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки набувач зобов`язався довічно утримувати відчужувачів.
Відповідно до інформації сформованої за допомогою додатку “Реєстр нерухомості” (номер інформаційної довідки: 16045937172 від 12.02.2025) ОСОБА_7 на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Підстава виникнення права: договір купівлі-продажу від 26.07.2012 року посвідчений приватним нотаріусом Валківського нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. (зареєстрований в реєстрі за № 1227).
Згідно копії договору купівлі-продажу від 26.07.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Валківського нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. (зареєстрований в реєстрі за № 1233), який укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , яка діяла за згодою батька – ОСОБА_10 , та матері ОСОБА_9 (надалі – продавці), та ОСОБА_2 (надалі – покупець) сторони договору домовились про те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 передають, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж цієї квартири за домовленістю сторін визначається за 162000 грн, які ОСОБА_2 передав продавцям в рівних частинах кожному по 54000, а продавці прийняли готівкою ще до оформлення та підписання цього договору.
Відповідно до звіту про оцінку майна, який виконаний ФОП ОСОБА_11 , ринкова вартість квартири загальною площею 59 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 станом на дату оцінки 17.03.2025 року складає 912 400 гривень без ПДВ.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що 20.09.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Шлюб був розірваний на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області від 19.10.2015 року у справі № 615/1440/15-ц. За час перебування у шлюбі, спільного проживання та ведення спільного господарства, подружжям була придбана за спільні кошти для потреб сім`ї квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири ВРТ № 621339 віл 26.07.2012 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1233. Покупцем квартири вказано відповідача ОСОБА_2 , як главу сім`ї. Відповідач на даний час використовуючи факт виїзду позивача з сином за кордон на лікування 14.01.2025 року без погодження з позивачем самовільно виніс з квартири належні позивачу та її сину речі, частину меблів, та вивіз їх до матері позивачки, яка проживає в с. Кобзарівка Богодухівського району, Харківської області. На прохання позивача вирішити спір у позасудовому порядку шляхом оформлення частки квартири на ім`я позивача, як такого, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не погоджується, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з захистом своїх прав.
ОСОБА_2 в обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що за договором купівлі-продажу квартири від 26.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Габінет Ю.І. Позивач за зустрічним позовом придбав спірну квартиру хоча і під час перебування у шлюбі, але не за сумісні кошти, оскільки в цей же день ним було продано одному з продавців з цим договором – ОСОБА_7 , належний йому на праві особистої індивідуальної власності будинок АДРЕСА_3 , до якого на той час його дружина також не мала жодного відношення. Оскільки вказана квартира була придбана в рахунок продажу будинку, що належав ОСОБА_2 на праві особистої власності, то спірна квартира не може бути визнана такою, як спільне майно, придбане за кошти подружжя. Крім того, при укладанні ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 та купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , які були вчинені в один день – 26.07.2012 року та посвідчені приватним нотаріусом Габінет Ю.І.. Його на той час дружина ОСОБА_1 не надавала нотаріально засвідчених заяв про згоду продати та придбати у власність нерухоме майно у відповідності до вимог ч. 3 ст. 65 СК України. Відповідно до п. 42 Порядку вчинення нотаріальних дій затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2021 року, в редакції, яка діяла на момент посвідчення договору купівлі-продажу “При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на таку згоду має бути нотаріально посвідчена”. Таким чином, при посвідчені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.07.2012 року приватним нотаріусом було здійснено перевірку, в яку саме власність (сумісну чи особисту) ОСОБА_2 набувається право власності на спірну квартиру. Саме через те, що вказана квартира є особистою власністю покупця, нотаріусом не була пред`явлена вимога про необхідність надання згоди дружини та не було відмовлено в посвідчені вище перелічених угод. Вважає, що саме надання письмової згоди ОСОБА_1 на розпорядження спільними коштами при укладенні ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу будинку та квартири, яка є предметом судового спору, було б безумовною підставою, що вказане майно відчужувалось та набувалось за спільні кошти. Але цього не було надано, що свідчить про розпорядження ОСОБА_2 своїм особистим майном. У встановлений законом строк ОСОБА_1 , яка вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, з 2012 року не оскаржила вказані угоди та дії нотаріуса. Щодо правової природи набуття права власності на будинок АДРЕСА_3 , що належав ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 06.02.2007 року, від продажу якого була придбана у 2012 році спірна квартира, він також є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки на виконання договору довічного утримання від 06.02.2007 року, який виконувався з червня 2009 року (час коли померли особи, за якими здійснювався догляд) не було витрачено спільних коштів подружжя ОСОБА_4 , оскільки фактичний догляд здійснювала мати позивача за зустрічним позовом – ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Тобто договір довічного утримання не укладався в інтересах сім`ї ОСОБА_4 , а тому нерухоме майно за цим договором не може бути їх спільною сумісною власністю, а є особистою власністю ОСОБА_2 . Також зазначено, що після розірвання шлюбу у 2015 році, оскільки неповнолітній син залишився проживати з матір`ю, позивач за зустрічним позовом надав згоду на проживання дитини з матір`ю в належній йому квартирі, у відповідності до вимог ст. 59 СК України, як власник майна, з урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.
Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 ).
Згідно з ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5 ст.71 .СК України)
У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України, за наявності для цього відповідних підстав суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23 і 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Матеріали справи свідчать про те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2006 року який було розірвано19.10.2015 року на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області.
ОСОБА_2 в період шлюбу було укладено договір довічного утримання від 06.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. (зареєстрований в реєстрі за № 208), який укладений між ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , “Відчужувачі” – з однієї сторони та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , “Набувач” – із другої сторони, укладений договір згідно умов якого відчужувачі передали у власність набувача належний їм житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Відчужувач ОСОБА_5 передав у власність набувача земельну ділянку площею 0,3948, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Взамін отриманого у власність житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки набувач зобов`язався довічно утримувати відчужувачів.
Згідно копії договору купівлі-продажу від 26.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. (зареєстрований в реєстрі за № 1233), ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж цієї квартири за домовленістю сторін вчинено за 162000 грн, які ОСОБА_2 передав продавцям в рівних частинах кожному по 54000, а продавці прийняли готівкою ще до оформлення та підписання цього договору.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).
Суд першої інстанції дійшов обґрунтовано вважав, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спірне майно придбане за договором купівлі-продажу у під час шлюбу, а тому підлягає розподілу між сторонами. При цьому правильно визначив частки у спільній власності рівними, визнавши за кожним із подружжя по частини на квартири.
Належних і допустимих доказів, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 відповідачем не надано ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції.
Договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 набув право на житловий будинок та земельну ділянку, що були ним продані 26.07.2012 року та в той же день придбана спірна квартира, був укладений в період шлюбу сторін та є відплатним.
Достовірних доказів, що договір довічного утримання виконувався не за рахунок спільних коштів подружжя, а за власні кошти ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
Крім того відсутні докази, за яку суму було продано житловий будинок та земельну ділянку, та чи відповідає ця сума вартості, за яку було придбано спірну квартиру.
Посилання на те, що при укладанні договору довічного утримання та при купівлі спірної квартирі не надавалась згода дружини на укладання вказаних угод, а тому майно є його особистою власністю не ґрунтується на законі.
Доказів того, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, що не належали подружжю матеріали справи не містять.
Рішення суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Посилання апелянта на відсутність повноважень представника позивачки колегією суддів не приймається з огляду на таке.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 5076-VIадвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Судом встановлено, що інтереси позивачки ОСОБА_1 представляв адвокат Ніколаєв В.І..
На підтвердження своїх повноважень Ніколаєв В.І. до суду першої інстанції надав копію нотаріально посвідченої довіреності від 07.02.2025 року, відповідно до якої представнику надані права представляти інтереси ОСОБА_1 з наданням прав, передбачених законодавством для позивача, зокрема, подавати, підписувати, пред`являти позови.
Підстав для залишення позову без розгляду не вбачається.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу по 1/2 частини.
Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Агаєвої Сабіни Мирсаррафівна залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова