Справа № 127/22226/25
Провадження № 22-ц/801/467/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року	Справа № 127/22226/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Матківської М. В., 
розглянув у судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яремчук Ганна Болеславівна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в залі суду в місті Вінниця, дата складення повного тексту рішення 10 грудня 2025 року,
в цивільній справі № 127/22226/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним окремих умов кредитного договору,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося в суд з вказаним позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4356154, за умовами якого відповідач отримав 7 200 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено умовами кредитного договору. 27.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №78-МЛ від 27.10.2021. Згідно з умовами цього Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором №4356154 від 09.06.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. При цьому сума заборгованості відповідача становить 27 120,69 грн.
За наведених обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №4356154 від 09.06.2021 в сумі 27 120,69 грн, що складається із прострочена заборгованість за сумою кредиту – 5989,00 грн; заборгованість за сумою відсотків – 20 411,69 грн та заборгованість за комісією – 720,00 грн..
28 серпня 2025 року представником відповідача подано зустрічну позовну заяву, мотивовану тим, що 09 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» укладено договір про споживчий кредит № 4356154. У подальшому право вимоги за вказаним договором було відступлено позивачу. На думку відповідача, окремі умови договору є несправедливими, кабальними та такими, що порушують вимоги чинного законодавства. Укладення договору в електронній формі, за твердженням відповідача, унеможливило здійснення кредитором належної перевірки особи позичальника, зокрема її здатності усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, розуміти зміст правочину та наслідки його вчинення. Це, на переконання відповідача, має особливе значення з огляду на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю та має психічні особливості, які формально не обмежують його цивільну дієздатність.
Представник відповідача зазначає, що укладення договору без особистої перевірки кредитором обставин життя позичальника та рівня розуміння ним умов договору свідчить про порушення принципів добросовісності та обачності. Відсутність належної ідентифікації особи, зокрема шляхом відеопідтвердження, на думку відповідача, є порушенням обов`язку кредитодавця діяти добросовісно та професійно щодо споживача. При цьому стан здоров`я особи, навіть за формально збереженої дієздатності, може впливати на дійсність правочину, якщо вона не усвідомлювала його правової природи.
Згідно з умовами договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати проценти у сумі 3 240,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування. Представник відповідача вважає таку умову надмірною та такою, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, закріпленим у статтях 3, 13, 509, 627 ЦК України. На його думку, встановлення процентів у такому розмірі призводить до фактичного зростання боргу в декілька разів порівняно з основною сумою кредиту.
Крім того, зазначається, що визначена у паспорті кредиту ставка 1087,70 % річних суперечить вказаним принципам та є нікчемною умовою договору у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсною. У зв`язку з відсутністю доступу до електронного кабінету, а також ненаданням позивачем повідомлень чи доказів погодження відповідача на продовження строку кредитного договору або зміну його умов, положення щодо автоматичного продовження строку дії договору, на думку відповідача, є юридично нікчемними. Нарахування процентів після закінчення строку дії договору без згоди боржника розцінюється як порушення принципів добросовісності та законності.
Також представник відповідача вказує, що стягнення прихованих комісій створює додатковий фінансовий тягар для позичальника. Позивачем, за твердженням відповідача, не надано належного та обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, а первинні бухгалтерські документи відсутні.
Щодо відступлення права вимоги представник відповідача зазначає, що бездіяльність кредитора протягом тривалого часу після такого відступлення свідчить про недобросовісність його поведінки та порушення принципу належного інформування боржника. З огляду на те, що позичальник є особою з обмеженим розумінням фінансових наслідків правочину, такі дії, на думку відповідача, можуть свідчити про фінансову експлуатацію вразливої особи.
З урахуванням викладеного представник відповідача просив: — визнати недійсними умови договору про споживчий кредит № 4356154 від 09.06.2021, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , у частині нарахування процентів у розмірі, що перевищує суму тіла кредиту (20 411,69 грн), та умов щодо стягнення комісії у сумі 720 грн; — визнати безпідставним нарахування кредитором процентів у сумі 20 411,69 грн та заборгованості за комісією у сумі 720 грн; — зобов`язати позивача провести перерахунок заборгованості; — звільнити відповідача від обов`язку виконання зобов`язань за недійсними пунктами договору; — покласти судові витрати у справі на позивача за первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №4356154 від 09.06.2021 у розмірі 26400,69 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрати на оплату судового збору в розмірі 2357,81 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про визнання недійсним окремих умов кредитного договору відмовлено.
Суд першої інстанції частково задовольнив позов, виходячи з того, що між сторонами існували належним чином оформлені кредитні правовідносини, які виникли на підставі укладеного в електронній формі кредитного договору, що відповідно до вимог ЦК України прирівнюється до письмової форми та є обов`язковим для виконання сторонами. Суд установив правомірність відступлення права вимоги позивачу, відсутність доказів недійсності відповідних правочинів, а також підтверджені належними доказами факт надання відповідачу кредитних коштів у сумі 7 200,00 грн і їх часткового повернення на суму 1 211,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення неповерненої частини тіла кредиту в розмірі 5 989,00 грн.
Вирішуючи вимогу про стягнення процентів, суд відхилив доводи відповідача щодо неналежності розрахунку заборгованості, зазначивши, що надані позивачем відомості про нарахування та погашення узгоджуються з умовами договору, є зрозумілими та достатніми для визначення розміру боргу, тоді як відповідач їх не спростував і альтернативного розрахунку не надав.
Суд установив, що проценти нараховані відповідно до умов кредитного договору, з якими відповідач був належним чином ознайомлений та погодився під час укладення договору. Враховуючи свободу договору та положення цивільного законодавства щодо плати за користування кредитом, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів у сумі 20 411,69 грн. Разом з тим суд зазначив, що умова договору про сплату комісії за надання кредиту суперечить законодавству про захист прав споживачів і є нікчемною, у зв`язку з чим вимога про її стягнення задоволенню не підлягає.
З огляду на встановлене порушення відповідачем умов договору щодо повернення кредиту та сплати процентів суд стягнув з нього на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 26 400,69 грн, що складається з неповерненого тіла кредиту та нарахованих процентів.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності. Суд установив, що на підтвердження доводів про неможливість усвідомлення значення своїх дій відповідач надав довідку МСЕК про встановлення йому інвалідності з дитинства. Водночас на момент укладення кредитного договору відповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, а отже мав повну цивільну дієздатність і право самостійно укладати правочини. Сам по собі факт наявності інвалідності не є підставою для визнання правочину недійсним.
Оцінивши умови кредитного договору, суд дійшов висновку, що вони містять визначений сторонами розмір процентів та комісій, а відповідач був належним чином поінформований про сукупну вартість кредиту і добровільно погодився на його умови. Доказів того, що спірні положення договору є несправедливими або такими, що порушують права відповідача як споживача, суду не надано.
Суд також урахував правові висновки Верховного Суду щодо свободи договору та необхідності доведення підстав недійсності правочину, а також те, що сторона вправі заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину, без обов`язкового пред`явлення окремої вимоги про визнання його недійсним.
Відповідно до статті 81 ЦПК України відповідач не довів обставин, на які посилався як на підставу зустрічних вимог. За таких обставин суд не встановив підстав для визнання недійсними окремих умов кредитного договору та задоволення похідних вимог зустрічного позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитом та витрат на професійну правничу допомогу й ухвалити в цій частині нове рішення. Апелянт просить визначити розмір процентів у межах строку дії договору в сумі 3 240,00 грн та відмовити у стягненні 17 171,69 грн процентів, нарахованих поза межами строку дії договору, а також зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2 000,00 грн.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М.В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано з матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року справу призначено до розгляду в залі судових засідань Вінницького апеляційного суду 17 лютого 2026 року о 11:20 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції погодив нарахування позивачем процентів у розмірі 20 411,69 грн, не надавши належної оцінки співмірності таких нарахувань із фактичним залишком тіла кредиту у сумі 5 989,00 грн та строком користування кредитом у 30 календарних днів відповідно до умов кредитного договору. Відсутність детального розрахунку не дозволяє підтвердити правильність нарахування відсотків та наявність у позичальника заборгованості у заявленому розмірі.
Апелянт також звертає увагу, що згоди позичальника на продовження дії кредитного договору або укладення додаткових угод не було. Відповідно до п.п. 1.3–1.4 кредитного договору, кредит надавався на строк з 09.06.2021 по 09.07.2021. Після 09.07.2021 підстав для нарахування процентів не існувало.
Розмір нарахованих процентів є непропорційним щодо тіла кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, створюючи дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживачу фінансових послуг. Апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 та від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19.
Враховуючи зазначене, вимога про нарахування процентів є завищеною та не відповідає ч.3 ст. 509, ч.1,2 ст. 627 ЦК України.
Апелянт вважає, що стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн не відповідає критеріям співмірності, розумності та обґрунтованості, встановленим цивільним процесуальним законодавством. Суд не вказав, які саме послуги адвоката були прийняті до розрахунку, а також не обґрунтував пропорційність витрат щодо ціни позову та складності справи. З огляду на відсутність значної складності справи, співмірною сумою понесених витрат є 2 000,00 грн.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Від ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, що передбачено частиною третьою статті 360 ЦПК України.
Позиція учасників справи у судовому засіданні
ОСОБА_1 та його представник адвокат Яремчук Г. Б. у судове засідання не з`явилися. Від адвоката надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, у якій зазначено про підтримання апеляційної скарги та прохання її задовольнити.
Представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 09.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №4356154, за умовами якого відповідач отримав 7200,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Кредит надається строком на 30 днів з 09.06.2021. Відповідно до п. 1.4. договору, терміни (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 09.07.2021. Згідно з п. 1.5.1. договору, комісія за надання кредиту: 720,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 3240,00 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2. договору). Стандартна (базова) процента ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6. договору).
Відповідно до Додатку №1 до договору про споживчий кредит №4356154 від 09.06.2021 (Графік платежів) загальна вартість кредиту становить 11160,00 грн., яка складається з: 7200,00 грн – сума кредиту за договором, 3240,00 грн – проценти за користування кредитом; 720,00 грн. – комісія за надання кредиту.
Кредитні кошти надані шляхом перерахування на картковий рахунок позичальника. Факт укладення договору підтверджується анкетою-заявою та підписанням його позичальником електронним ідентифікатором. Матеріалами справи також підтверджується здійснення відповідачем пролонгації строку кредитування. Факт укладення договору та отримання кредиту відповідачем не оспорюється.
На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» надало кредит в розмірі 7200,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням 48355319.
27 жовтня 2021 року на підставі договору відступлення права вимоги № 78-МЛ ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 27 120,69 грн, що складається із залишку тіла кредиту, процентів та комісії.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 27.10.2021, TOB «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором №43561549 від 09.06.2021 в загальному розмірі 27 120,69 грн., з яких: 5 989,00 грн. – залишок по тілу кредиту, 20 411,69 грн. – залишок по відсотках, 720,00 грн. – залишок по комісії. Кількість днів прострочення – 79.

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Рішення суду оскаржується в частині розміру стягнутих процентів та витрат на професійну правничу допомогу, а в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 5 989,00 грн; відмови заборгованості по комісії та в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про визнання недійсним окремих умов кредитного договору жодною зі сторін не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд у цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір про споживчий кредит № 4356154 від 09 червня 2021 року був укладений між сторонами в електронній формі через інформаційно-комунікаційну систему позивача. Під час оформлення договору відповідач зазначив власні персональні дані, пройшов ідентифікацію в системі кредитодавця, підтвердив умови кредитування та ввів одноразовий ідентифікатор, що свідчить про його вільне, усвідомлене та добровільне волевиявлення на укладення відповідного правочину.
Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з його умовами та взяв на себе зобов`язання щодо повернення отриманих кредитних коштів і сплати передбачених договором платежів. Факт перерахування позивачем кредитних коштів у сумі 7200,00 грн на банківську картку, зазначену відповідачем, підтверджений матеріалами справи.
Водночас відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору та не надав належних і допустимих доказів, які б спростовували обставини отримання ним кредитних коштів, належність засобів зв`язку, використаних при укладенні договору, або належність банківського рахунку, на який були зараховані кошти. Також відповідачем не подано доказів повного чи часткового погашення заборгованості за тілом кредиту або спростування правильності її розрахунку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність відступлення права вимоги позивачу, відсутність доказів недійсності відповідних правочинів, а також про доведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів 7 200,00 грн та їх часткове повернення на суму 1 211,00 грн, а тому наявність у нього заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 989,00 грн, що є правовою підставою для їх стягнення.
Наявність між сторонами кредитних правовідносин, факт отримання відповідачем кредитних коштів та їх неповернення в апеляційному порядку не оспорюються, як і відмова у задоволенні зустрічного позову, у зв`язку з чим ці обставини не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга стосується виключно правильності визначення судом розміру процентів, що підлягають стягненню.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до твердження про неспівмірність визначеного судом першої інстанції розміру процентів за користування кредитом із сумою основного боргу та строком кредитування, а також про їх нібито нарахування без належного правового обґрунтування після закінчення строку дії кредитного договору та відсутність належного розрахунку заборгованості. 
Перевіривши ці доводи в межах апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Отже, обов`язок доведення неправомірності нарахування процентів та неправильності розрахунку заборгованості покладався на відповідача як на сторону, що заперечує проти заявлених вимог.
Судом установлено, що 09.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 4356154, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 7200,00 грн строком на 30 днів із визначенням кінцевої дати повернення кредиту, сплати комісії та процентів – 09.07.2021. Договором чітко визначено розмір комісії за надання кредиту, проценти за користування кредитом 3240,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; тип процентної ставки за цим договором фіксована, а також загальну вартість кредиту, що підтверджується графіком платежів, який є невід`ємною частиною договору.
Зміст договору свідчить, що позичальник, приймаючи пропозицію про укладення кредитного договору, погодився з усіма його умовами, додатками та правилами надання фінансових послуг, підтвердив ознайомлення з істотними умовами кредитування та усвідомлення правових наслідків невиконання зобов`язань. Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема щодо порядку нарахування процентів і механізму продовження строку кредитування.
Положеннями договору прямо передбачено можливість пролонгації строку кредитування (пунктом 2.3.), у тому числі шляхом фактичного продовження користування кредитними коштами після спливу первісного строку. 
Матеріали справи підтверджують, що відповідач неодноразово скористався передбаченим договором механізмом пролонгації, здійснивши відповідні платежі. Такі дії свідчать про свідоме та добровільне прийняття ним умов продовження строку кредитування і погодження з нарахуванням процентів за відповідний період.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, а розмір і порядок їх сплати визначаються договором. Проценти є платою за користування грошовими коштами та сплачуються за період фактичного користування кредитом до моменту його повернення, якщо інше не встановлено законом або договором.
Правова природа процентів як плати за користування кредитом узгоджується з висновками Великої Палати Верховний Суд, викладеними у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, де наголошено, що можливість нарахування процентів після спливу строку кредитування залежить від тлумачення умов договору та волі сторін щодо встановлення плати за подальше користування коштами або відповідальності за прострочення. Отже, нарахування процентів є наслідком реалізації сторонами погоджених договірних прав та обов`язків.
Аналіз умов спірного договору свідчить, що сторони прямо передбачили нарахування процентів за період пролонгації як плату за користування кредитом на стандартних умовах.
Отже, нарахування процентів за період фактичного користування кредитними коштами після первісного строку здійснювалося відповідно до погоджених сторонами умов договору та не виходило за межі встановленого договором строку можливої пролонгації. Застосування стандартної процентної ставки у період пролонгації відповідає змісту договору та не суперечить вимогам цивільного законодавства.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів і порядок їх сплати визначаються договором. Закон надає сторонам свободу у визначенні умов процентної ставки, а втручання суду в договірні умови можливе лише за наявності передбачених законом підстав, які у цій справі відсутні. Узгоджені сторонами проценти є елементом плати за користування кредитом і відповідають правовій позиції, висловленій Верховний Суд щодо природи процентів у кредитних правовідносинах.
Аргументи апелянта про відсутність згоди на продовження строку дії договору спростовуються встановленими у справі обставинами. Пролонгація була прямо передбачена договором і реалізована відповідачем шляхом фактичного користування кредитними коштами та здійснення відповідних платежів. Така пролонгація не потребувала укладення окремих додаткових угод, оскільки була складовою погодженого сторонами механізму виконання договору.
Насамперед твердження апелянта про відсутність належної оцінки співмірності нарахованих процентів із сумою основного боргу та строком кредитування не ґрунтується на вимогах закону. Суд першої інстанції встановив, що розмір процентної ставки, порядок її нарахування та загальна вартість кредиту були прямо визначені умовами кредитного договору, з якими відповідач добровільно погодився під час його укладення. 
Відповідно до принципу свободи договору сторони мають право самостійно визначати умови кредитування, у тому числі розмір процентів, якщо такі умови не заборонені законом. Сам по собі значний розмір нарахованих процентів порівняно із залишком тіла кредиту не свідчить про їх незаконність, якщо вони нараховані відповідно до погоджених сторонами умов договору.
Посилання апелянта на відсутність детального розрахунку заборгованості також є безпідставним. Як установлено судом, позивач надав відомість щоденних нарахувань і погашень, який містить усі необхідні відомості для перевірки правильності визначення заборгованості та узгоджується з умовами договору. Вказані відомості є належним доказом у розумінні процесуального закону. При цьому відповідач, заперечуючи проти нього, не подав альтернативного розрахунку та не надав доказів, які б свідчили про інший розмір заборгованості або її відсутність, що свідчить про недоведеність його заперечень.
Суд також бере до уваги, що при укладенні договору відповідачу було надано паспорт споживчого кредиту відповідно до вимог законодавства про споживче кредитування, у якому чітко зазначено процентну ставку та загальну суму до повернення. Укладення договору в електронній формі з дотриманням встановленої процедури підтверджує належне погодження сторонами всіх істотних умов кредитування.
Твердження апелянта про неспівмірність процентів, порушення принципів розумності та добросовісності й наявність дисбалансу договірних прав мають загальний оціночний характер і не підтверджені жодними належними доказами. Сам факт укладення договору свідчить про вільне волевиявлення сторін і прийняття відповідачем його умов. Закон не надає суду повноважень змінювати погоджений сторонами розмір процентної ставки лише з мотивів її невигідності для однієї зі сторін за відсутності встановлених законом підстав для визнання відповідних умов недійсними.
Посилання апелянта на окремі судові рішення не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки застосування правових позицій залежить від конкретних фактичних обставин кожної справи. У цій справі судом установлено, що проценти нараховані відповідно до чинного договору, з яким відповідач був належним чином ознайомлений і який не визнано недійсним у встановленому законом порядку.
Отже, у сукупності наведені апелянтом доводи не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи про неповне з`ясування обставин справи. Вони зводяться до незгоди з правовою оцінкою встановлених обставин і не містять об`єктивних підстав для висновку про незаконність нарахування процентів. З огляду на це висновки суду першої інстанції в оскарженій частині є обґрунтованими та підстав для їх зміни або скасування не вбачається.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що нарахування процентів за користування кредитом у загальному розмірі 20 411,69 грн здійснено відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а доводи апеляційної скарги про їх неправомірність, неспівмірність та недоведеність розміру заборгованості є необґрунтованими і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Крім того, апелянт ставить під сумнів правомірність визначеного судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи його безпідставним і завищеним. Проте такі доводи є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу подано належні та допустимі докази їх фактичного понесення, зокрема договір про надання правничої допомоги, документи щодо обсягу наданих послуг та їх оплати. Суд першої інстанції надав цим доказам належну правову оцінку в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про реальність понесених витрат, їх безпосередній зв`язок із розглядом цієї справи та необхідність їх компенсації.
Вирішуючи питання про розмір витрат, що підлягають стягненню, суд першої інстанції виходив із принципів розумності, співмірності та пропорційності. При цьому суд урахував характер спірних правовідносин, предмет і ціну позову, значення справи для сторін, обсяг і характер виконаної представником позивача роботи, необхідність підготовки процесуальних документів, аналізу доказової бази та участі у судовому розгляді. Оцінка складності справи є дискреційним повноваженням суду, яке здійснюється з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Сам по собі довід апелянта про незначну складність спору не є безумовною підставою для зменшення розміру витрат, оскільки не спростовує встановленого судом обсягу фактично наданої правничої допомоги.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої вони присуджуються, та не повинна перетворюватися на додаткове джерело отримання доходу. Саме з урахуванням цього підходу суд дійшов висновку про завищеність заявленої до відшкодування суми 8 000,00 грн та, здійснивши самостійну оцінку співмірності витрат, визначив їх розмір у сумі 6 000,00 грн. Такий розмір є результатом зваженої оцінки доказів і відповідає критеріям необхідності, розумності та пропорційності з огляду на конкретні обставини справи.
Апелянтом не наведено жодних переконливих аргументів і не подано доказів, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат або про явну невідповідність визначеного розміру витрат установленим законом критеріям. Його доводи мають переважно оціночний характер і зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів та визначеним розміром компенсації, що саме по собі не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає залишенню без змін, підстав для нового розподілу або перерозподілу судових витрат суд апеляційної інстанції не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яремчук Ганна Болеславівна залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

М. В. Матківська