ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2026  м. Дніпро    Справа № 908/585/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В., 
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
секретаря судового засідання Старини А. С.,
за участю 
позивача (апелянта) Кисельвої О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Запорізької міської ради на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 (суддя Мірошниченко М. В., м. Запоріжжя) 
(заява Запорізької міської ради про забезпечення позову)
у справі №908/585/26
за позовом Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 206, ідентифікаційний код 04053915)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт Бізнес-Плюс" (21000, м.Вінниця, вул. Родіона Скалецького, буд.7, офіс 401а, ідентифікаційний код 40230453)
про стягнення 1189217,41 грн,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог, заяви позивача про забезпечення позову та ухвали суду першої інстанції.
Запорізька міська рада звернулася до Господарського суду Запорізької області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт Бізнес-Плюс" доходу, отриманого від безпідставно набутого майна від використання земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:039:0012, площею 0,2874 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Авраменка, 19, за період з 18.03.2018 по 21.06.2021 у розмірі 1 189 217,41 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "Старт Бізнес-Плюс", набувши 20.03.2017 право власності на нерухоме майно - АЗС №14 інв. №20212 літ. А, площею 44,3 кв.м, розташовану на зазначеній земельній ділянці комунальної власності, користувалося цією земельною ділянкою без належних правових підстав до моменту укладення договору оренди землі 22.06.2021, не декларувало, не нараховувало та не сплачувало плату за землю. Направлена 27.11.2025 вимога про сплату заборгованості залишена відповідачем без виконання.
Разом із позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій Запорізька міська рада просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, а саме: на Операторську АЗС інв. №020307 літ. А, площею 48,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нагнибіди, буд. 9, в межах суми заявлених позовних вимог - 1 189 217,41 грн.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 заяву Запорізької міської ради про забезпечення позову залишено без задоволення.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що заходи забезпечення позову мають відповідати предмету позову, а предметом позову є стягнення з відповідача грошових коштів, тоді як позивач просить накласти арешт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно відповідача, що не відповідає предмету позову. Суд першої інстанції зазначив, що самі лише правові висновки Верховного Суду про можливість такого забезпечення позову не звільняють суд від обов`язку встановити наявність правових та фактичних підстав для застосування заходів забезпечення позову в кожному конкретному випадку. Суд вказав, що позивач не надав доказів на підтвердження існування обставин, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зокрема не надав доказів відсутності або недостатності у відповідача грошових коштів, вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження наявного у нього майна. Суд також зазначив, що наявність спірної заборгованості не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вказана заборгованість є предметом спору та підлягає доведенню на загальних підставах. Посилання позивача на випадки відчуження майна відповідачем під час розгляду інших судових справ суд визнав недостатньо обґрунтованою підставою за відсутності доказів вчинення відповідачем дій щодо відчуження належного йому майна. Водночас суд констатував, що за відповідачем зареєстровано право власності на 54 об`єкти нерухомості, що спростовує доводи позивача про можливе ускладнення виконання рішення суду. За таких обставин суд не вбачив достатніх правових підстав для втручання у право власності відповідача шляхом обмеження розпорядження належним йому майном.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 у справі № 908/585/26, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 у справі № 908/585/26; прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву Запорізької міської ради про забезпечення позову та накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ТОВ "Старт Бізнес-Плюс", а саме на Операторську АЗС інв. №020307 літ. А, площею 48,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нагнибіди, буд. 9, в межах суми заявлених позовних вимог - 1 189 217,41 грн; стягнути з ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" на користь Запорізької міської ради в особі Виконавчого комітету Запорізької міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 328,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, з боку суду першої інстанції мало місце порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову. Зокрема, суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків встановленим обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що є підставами для скасування ухвали відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України.
Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про невідповідність обраного заходу забезпечення позову предмету позову є помилковим. Позивач у заяві про забезпечення позову просив накласти арешт лише на один об`єкт нерухомого майна відповідача виключно в межах суми заявлених позовних вимог, а питання про накладення арешту на грошові кошти відповідача не ставилося взагалі. Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі №918/812/21 відхилив посилання на те, що арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору, та вказав, що можливість накладення арешту на майно у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією реального виконання рішення суду. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 також не погодився з висновком про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, та послався на постанову від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, в якій було відступлено від висновків про неможливість накладення арешту на нерухоме майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів.
Апелянт наголошує, що підставами для обрання саме Операторської АЗС інв. №020307 літ. А як об`єкта арешту були виключно ті обставини, що зазначене майно розташоване на території м. Запоріжжя (а не в інших областях України), а його вартість (1 305 544,21 грн) найбільш відповідає розміру заявленої до стягнення суми. Крім того, дохід, який не було сплачено відповідачем, було отримано в результаті господарської діяльності ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" саме на території міста Запоріжжя, і цей об`єкт нерухомості найбільш зручно було б використати для звернення стягнення в рамках примусового виконання рішення. Хоча відповідач і має у власності 54 об`єкти нерухомості, частина з них розташована на тимчасово окупованій території.
Апелянт посилається на усталену практику Верховного Суду, зокрема постанови від 11.12.2023 у справах №922/3528/23 та №904/1934/23, постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, постанови від 09.06.2023 у справі №37з-23, від 07.10.2024 у справі №908/1291/24, від 07.01.2025 у справі №910/1/21, від 27.02.2025 у справі №910/268/23, від 07.04.2025 у справі №915/1386/24, згідно з якими у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами на його рахунках або відчужити майно є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи створять перешкоди його господарській діяльності (постанова Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).
Апелянт також посилається на практику ЄСПЛ, зокрема рішення від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України", рішення від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", рішення від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії", згідно з якими засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом, а обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Крім того, апелянт посилається на рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003, в якому зазначено, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Апелянт зазначає, що предметом спору є стягнення до місцевого бюджету доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, і Запорізька міська рада позбавлена можливості використати фактично належні їй грошові кошти на користь мешканців міста, тим більш в умовах воєнного стану та перебування міста в безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення. Позовні вимоги спрямовані на задоволення потреб територіальної громади міста Запоріжжя. Невиконання відповідачем зобов`язань перед Запорізькою міською радою щодо сплати коштів за користування землею нівелює принципи ефективного захисту прав та послаблює фінансову основу місцевого самоврядування, позбавляє можливості здійснювати благоустрій, будівництво, розвиток інфраструктури, посилення сил оборони міста, відновлення об`єктів, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій воєнного характеру, забезпечення функціонування системи цивільного захисту населення.
Апелянт вважає, що обраний захід забезпечення позову - накладення арешту на один об`єкт нерухомості в межах суми позовних вимог - є співмірним, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишатиметься у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" здатне суттєво погіршити його майновий стан або унеможливити належне здійснення господарської діяльності, тоді як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна мінімально впливатиме на повсякденну роботу товариства.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Старт Бізнес-Плюс" не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Стефанів Т. В. (доповідач), судді - Кошля А. О., Демчина Т. Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 (суддя Мірошниченко М. В., м. Запоріжжя) (заява Запорізької міської ради про забезпечення позову) у справі №908/585/26.
Витребувано матеріали справи №908/585/26 у Господарського суду Запорізької області.
08.04.2026 справа № 908/585/26 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 призначено справу № 908/585/26 до розгляду в судовому засіданні на 15.04.2026 о 10 год. 30 хв.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2026 заяву представника Запорізької міської ради - Кисельової Олени Олександрівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 908/585/26 - задоволено. Судове засідання у справі №908/585/26, яке призначено на 15.04.2026 о 10 год. 30 хв. проводити в режимі відеоконференції в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду за адресою: м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 65, зала судових засідань № 209.
У судове засідання 15.04.2026 з`явився представник скаржника (позивача) та висловив свої правові позиції з приводу вимог та доводів апеляційної скарги. Представник відповідача у зазначене судове засіданні не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив. 

У судовому засіданні 15.04.2026 в режимі відеоконференції колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
До Господарського суду Запорізької області звернулася Запорізька міська рада з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт Бізнес-Плюс" доходу, отриманого від безпідставно набутого майна від використання земельної ділянки з кадастровим номером: 231010000007:039:0012, площею 02874 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Авраменка, 19, за період з 18.03.2018 по 21.06.2021 в розмірі 1189217,41 грн.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №908/585/26, присвоєно номер провадження 33/23/26.
Разом із позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, а саме: на операторську АЗС інв.№020307 літ. А, площею 48,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нагнибіди, буд.9, в межах суми заявлених позовних вимог - 1189 217,41 грн.
В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач вказує, що починаючи з дня набуття у власність вищевказаного об`єкту нерухомості (20.03.2017) до моменту укладення договору оренди землі №202107000100054 від 22.06.2021, відповідач користувався земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований вказаний об`єкт, без належних на те правових підстав, не виконував свій обов`язок як власник нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці комунальної власності, податкові зобов`язання по сплаті плати за користування земельною ділянкою не декларував, не нараховував та не сплачував плату за землю (земельний податок / орендну плату за землю).
27.11.2025 Запорізькою міською радою на адресу відповідача направлено вимогу про сплату плати за землю №01/02-11/2126, яка станом на теперішній час залишена без задоволення.
ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" на підставі Акту-прийому передачі б/н від 20.03.2017 та Протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Торгова фірма Запоріжнафтопродукт" від 10.02.2017 є власником нерухомого майна - АЗС №14 інв. №20212 літ. А, площею 44,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Авраменка, 19. Зазначений об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:07:039:0012, площею 0,2874 га, яка належить Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності. 
22.06.2021 між ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" та Запорізькою міською радою було укладено Договір оренди землі №202107000100054. 
Відповідно до листа Головного управління ДПС у Запорізькій області №8344/5/08-01-04-08-05 від 04.09.2025, ТОВ "Старт Бізнес-Плюс" за період з 18.03.2018 по 22.06.2021 не звітувало та не сплачувало земельний податок/орендну плату за землю за зазначену земельну ділянку. 
27.11.2025 Запорізькою міською радою на адресу відповідача направлено вимогу про сплату плати за землю №01/02-11/2126, яка залишена без виконання. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на 54 об`єкти нерухомості, до складу яких увійшли як об`єкти будівництва так і земельні ділянки. Згідно вказаної довідки, на території міста Запоріжжя за відповідачем зареєстровано право власності на два об`єкти нерухомого майна, до складу яких увійшли: АЗС №14 інв.№20212 літ. А, площею 44,3 кв.м., яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Авраменка, 19 та Операторська АЗС інв.№020307 літ. А, площею 48,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нагнибіди, буд.9.

Обставини, за наявності яких колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги без задоволення.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026, якою залишено без задоволення заяву Запорізької міської ради про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ТОВ "Старт Бізнес-Плюс", а саме на Операторську АЗС інв. №020307 літ. А, площею 48,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нагнибіди, буд. 9, в межах суми заявлених позовних вимог - 1 189 217,41 грн.
Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 6, 8 ст. 140 ГПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", питання про забезпечення позову може вирішуватися господарським судом як без проведення окремого судового засідання, так і в засіданні з викликом представників сторін, інших учасників судового процесу із заслуховуванням їх думки.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову оцінюється обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 25.03.2019 року у справі № 920/622/18).
Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі N 914/1570/20).
Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (судом врахована позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 24.04.2024 року у справі № 754/5683/22).
Отже, питання задоволення заяви про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру заявлених позовних вимог та обставин справи, а заявлений захід забезпечення позову має перебувати у зв`язку з предметом позовної вимоги.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову з огляду на наступне. 
Згідно зі ст. 73 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У даному випадку позивач - Запорізька міська рада не надав належних доказів того, що відповідач вчиняє або готується вчинити дії, які можуть унеможливити виконання майбутнього рішення суду у даній справі.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, які свідчать про реальну загрозу невиконання судового рішення, наприклад: відчуження чи підготовка до відчуження майна, виведення активів, витрачання коштів не для розрахунків з кредитором. Самі лише посилання на потенційну можливість ухилення від виконання рішення не є достатніми підставами для вжиття заходів забезпечення позову.
Сам по собі факт заявлення вимог про стягнення грошових коштів не є автоматичною підставою для застосування заходів забезпечення позову. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, забезпечення позову застосовується лише за наявності належно обґрунтованого ризику утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а не виходячи з припущення про таку можливість.
Посилання апелянта на те, що відповідач у будь-який момент може розпорядитися майном або коштами, є загальним та абстрактним і не підтверджене жодними конкретними доказами. Такий підхід фактично зводить критерій необхідності забезпечення позову до презумпції його застосування у кожній справі про стягнення коштів, що суперечить приписам процесуального закону та правовим позиціям Верховного Суду щодо винятковості таких заходів.
Крім того, помилковим є твердження апелянта про те, що саме відповідач має доводити недоцільність заходів забезпечення позову. Відповідно до статей 73, 74, 136 ГПК України, обов`язок доведення обставин, які обґрунтовують необхідність забезпечення позову, покладається саме на заявника. Відсутність належних доказів ризиків не може бути компенсована перекладенням цього обов`язку на іншу сторону.
Щодо доводів про співмірність обраного заходу, слід зазначити, що сама лише відповідність вартості майна сумі позовних вимог не свідчить про дотримання принципу співмірності. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що позов має виключно грошовий характер; апелянт не довів відсутності у відповідача грошових коштів або їх недостатності; не наведено доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна чи ухилення від виконання зобов`язань. 
За таких обставин накладення арешту саме на нерухоме майно є передчасним та не обґрунтованим необхідністю.
Посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки у наведених справах суди виходили з наявності конкретних встановлених ризиків, підтверджених доказами. Натомість у даній справі такі ризики носять припущуваний характер.
Аргументи щодо вибору конкретного об`єкта нерухомості (його розташування у м. Запоріжжі, відповідність вартості сумі позову, зручність виконання рішення) не мають правового значення для вирішення питання про забезпечення позову. Вони стосуються стадії виконання рішення, а не наявності підстав для обмеження права власності на стадії розгляду справи.
Окремо слід зазначити, що доводи апелянта про наявність у відповідача інших об`єктів нерухомості, у тому числі на тимчасово окупованих територіях, також не доводять необхідності арешту саме спірного майна. Навпаки, наявність значної кількості активів свідчить про відсутність очевидного ризику невиконання рішення суду.
Посилання на практику ЄСПЛ та рішення Конституційного Суду України є декларативними та не впливають на оцінку наявності конкретних процесуальних підстав для забезпечення позову. Ефективність судового захисту не означає автоматичного застосування обмежувальних заходів без належного обґрунтування їх необхідності.
Так само доводи щодо суспільної значущості спору, інтересів територіальної громади та умов воєнного стану не можуть підміняти собою процесуальні критерії застосування заходів забезпечення позову. Закон не передбачає можливості їх застосування виключно з мотивів публічного інтересу без доведення ризиків, визначених статтею 136 ГПК України.
Нарешті, твердження про те, що арешт нерухомого майна є менш обтяжливим заходом порівняно з арештом грошових коштів, не спростовує відсутності підстав для застосування будь-якого заходу забезпечення позову взагалі. Питання вибору виду заходу виникає лише після встановлення необхідності його застосування, чого у даному випадку доведено не було.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи та не спростовують правильності оскаржуваної ухвали.
Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 слід залишити без змін.

Висновки за результатами апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення, - ухвали Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 у справі № 908/585/26, відсутні, тому у відповідності до статті 276 Господарського процесуального кодексу України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 у справі №908/585/26 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.03.2026 у справі №908/585/26 - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Запорізьку міську раду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 22.04.2026.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя А. О. КОШЛЯ