Номер провадження: 22-ц/813/4715/26 
Справа № 523/20831/23
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – Негара Родіона Віталійовича
відповідачі - генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко Ольга Володимирівна, Комунальне некомерційне підприємство «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради
представник КНП «ОРКПЦ ООР» - Тарановський Роман Володимирович
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Аліної С.С., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко Ольги Володимирівни, до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про визнання дій протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
До Пересипського районного суду м.Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко О.В., Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради в якому просить:
-Визнати протиправним та скасувати § 2 наказу генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» Покітко О.В. від 06.10.2023 р. № 2894/23-к «Про звільнення ОСОБА_2 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» згідно ст. 38 КЗпП України.
-Поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» з 28.09.2023 р.
-Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 28.09.2023 р. по дату ухвалення рішення у цій справі.
-Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2023 р. по 27.10.2023 р.
-Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок) на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 03.02.2023 р. ОСОБА_1 , було призначено на посаду заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР».
В травні 2023 р. ОСОБА_1 було переведено на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР» за строковим трудовим договором на 3 місяці. В серпні 2023 року позивачку переведено на постійне місце роботи на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР», тобто за безстроковим трудовим договором.
Позивачка вказує, що на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР» вона відповідально виконувала свої посадові обов`язки. Зауважень та скарг з боку керівництва КНП «ОРПКЦ» ООР» не було. До дисциплінарної відповідальності не притягалась.
З 11.09.2023 р. розпорядженням голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 08.09.2023 р. № 200/К-2023 на посаду генерального директора КНП «ОРКПЦ» ООР» було призначено ОСОБА_3 .
З цього моменту (11.09.2023 р.) генеральним директором КНП «ОРПКЦ» ООР» ОСОБА_3 почалося продукування мобінгу (цькування), головною метою якого було примушування до звільнення за власним бажанням з посади. Після неодноразових усних відмов, висловлення небажання звільнятися за власним бажанням, тиск генерального директора КНП «ОРПКЦ» ООР» ОСОБА_3 ще більше посилювався та створювалась напружена, ворожа та образлива атмосфера, що виявлялось зокрема у погрозах, зневажливих зауваженнях, висміюванні, залякуванні та постійних твердженнях про те, що все одно мене буде звільнено рано чи пізно «за статтею». Іншими словами, з першого ж дня призначення на посаду генеральний директор КНП «ОРКПЦ» ООР», Відповідач- 1, ОСОБА_3 , протиправно вчиняла дії спрямовані на примушування Позивача до звільнення з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР».
20.09.2023 р. (орієнтовний час 10:00) генеральним директором КНП «ОРКПЦ» ООР» ОСОБА_3 було викликано ОСОБА_1 до свого кабінету. При цьому в кабінеті перебували заступник генерального директора з економічних питань ОСОБА_4 та заступник генерального директора з кадрових питань Оксана Лєкар. Генеральним директором КНП «ОРКПЦ» ООР» ОСОБА_3 вкотре було здійснено заходи щодо примушування до звільнення з посади.
Внаслідок цього ОСОБА_1 стало зле, з метою найскорішого припинення спілкування з генеральним директором КНП «ОРКПЦ» ООР» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням (без зазначення дати звільнення), залишала її в кабінеті генерального директора КНП «ОРКПЦ» ООР» Покітко О.В. та залишила її кабінет.
Одразу після виходу з кабінету генерального директора КНП «ОРКПЦ» ООР» ОСОБА_3 . ОСОБА_1 викликала швидку медичну допомогу, оскільки вже була не в змозі самостійно відновитись. По приїзду за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32, бригадою швидкої медичної допомоги було надано невідкладну медичну допомогу та госпіталізовано до закладу охорони здоров`я - комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради. Цього ж дня (20.09.2023 р.) було відкрито листок непрацездатності.
Під час перебування на лікуванні, ОСОБА_1 прийняла рішення після закінчення лікарняного відкликати заяву про звільнення за власним бажанням. Зважаючи на це, а також те, що заява про звільнення була написана за власним бажанням (без зазначення бажаної/узгодженої дати звільнення), враховуючи, що ще не минуло 14 днів з дня написання заяви про звільнення за власним бажанням та на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРПКЦ» ООР» не було прийнято нового працівника, написання заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням було б таким, що повністю узгоджувалось з положеннями чинного законодавства та, головне, повністю відповідало інтересам КНП «ОРКПЦ» ООР» та інтересам ОСОБА_1 , як працівника.
22.09.2023 р. на банківську картку Позивача було зараховано грошові кошти від КНП «ОРКПЦ» ООР» у вигляді заробітної плати у сумі 47 961,44 грн.
26.09.2023 р. на поштову адресу Позивача від КНП «ОРКПЦ» ООР» надійшов лист від 21.09.2023 р. вих. № 1630 (цінним листом з ідентифікатором поштового відправлення - 6504700295290). Отримання зазначеного листа лише 26.09.2023 р. підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» за трекінгом поштового відправлення.
У вказаному листі від 21.09.2023 р. вих. № 1630 зазначено наступне, «У зв`язку зі звільнення Вас за власним бажанням 20 вересня 2023 року, повідомляємо про необхідність отримати трудову книжку у відділі кадрової роботи, цивільного захисту та військового обліку КНП «ОРКЦ» ООР».
Адреса відділу кадрової роботи, цивільного захисту та військового обліку м. Одеса, вул. Нежданової, 32 (3-й поверх). Режим роботи: щоденно з 8.00 по 16.45; субота та неділя - вихідні дні.
Ви можете надати письмову заяву про направлення трудової книжки поштою.
У письмовій заяві зазначте поштову адресу Нової пошти або Укрпошти на території України. Пересилати трудову книжку за кордон заборонено пункт 37 Правил надання послуг поштового зв ’язку, затверджених постановою КМУ від 05 березня 2009 р. № 270.
Відповідно до наказу КНП «ОРКПЦ» ООР» від 20.09.2023 № 2665/23-к «Про звільнення ОСОБА_2 », копія якого була долучена до листа КНП «ОРКПЦ» ООР» від 21.09.2023 вих. № 1630 Звільнити ОСОБА_5 - головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби, 20.09.2023, за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України.
Відділу бухгалтерської служби виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку строком 19 календарних днів, за період роботи з 03.02.2023 по 20.09.2023.
ОСОБА_1 передати бухгалтерську документацію КНП «ОРКЦП» ООР» заступнику головного бухгалтера ОСОБА_6 та за результатами оформити акт прийому-передачі.
Підстава: заява ОСОБА_2 .
Таким чином, видавши наказ про звільнення 20.09.2023 р. Відповідач-1, ОСОБА_3 , та Відповідач-2, КНП «ОРКПЦ» ООР», позбавили ОСОБА_1 права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням та безпідставно звільнили з посади.
Звільнення з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР» ОСОБА_1 вважає незаконним та безпідставним, вчиненим з порушенням норм чинного законодавства, моїх прав та інтересів як працівника, атому таким, що здійснено без належних правових підстав.
06.10.2023 р. на банківську картку Позивача було зараховано грошові кошти від КНП «ОРКПЦ» ООР» у вигляді заробітної плати у сумі 4 979,80 грн.
17.10.2023 р. на поштову адресу Позивача від КНП «ОРКПЦ» ООР» надійшов цінний лист (ідентифікатор поштового відправлення - 6504700295117). Отримання зазначеного листа лише 17.10.2023 р. підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» за трекінгом поштового відправлення.
У вказаному листі містилась копія наказу КНП «ОРКПЦ» ООР» від 06.10.2023 № 2894/23-к, в якому було зазначено наступне,
- Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_7 зв`язку з листом непрацездатності з 20.09.2023 по 26.09.2023 № 8981413- 2016932759-1. НАКАЗАНО: Скасувати наказ від 20.09.2023 № 2665/23-к «Про звільнення ОСОБА_8 » як такий, що не набрав чинності. Підстава: лист непрацездатностю № 8981413-2016932759-1.
- Про звільнення ОСОБА_9 Згідно статті 38 КЗпП України ЗВІЛЬНИТИ: ОСОБА_1 - головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби, 27.09.2023, за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Відділу бухгалтерської служби виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку строком 20 календарних днів, за період роботи з 03.02.2023 по 27.09.2023 та донарахувати середню заробітну плату за період з 28.09.2023 по 06.10.2023 строком за 9 календарних днів, згідно статті 117 КЗпП України. Генеральний директор (підпис) ОСОБА_10 ».
26.10.2023 р., 27.10.2023 р. на банківську картку ОСОБА_1 було зараховано грошові кошти від КНП «ОРКПЦ» ООР» у вигляді заробітної плати у сумі 3 971,74 грн. та у сумі 8 573,80 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко Ольги Володимирівни, до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про визнання дій протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати, про стягнення моральної шкоди – залишено без задоволення.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що згідно матеріалів даної справи позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 20 вересня 2023 року, що, згідно викладених вище правових норм, покладало на роботодавця, обов`язок звільнити працівника у визначений ним у заяві строк, а саме 20 вересня 2023 року, а відтак, роботодавцем було правомірно проведено звільнення позивачки на підставі її особистої заяви, про що було видано відповідний розпорядчий документ наказ № 2894/23-к від 06.10.2023 року, з яким позивачка ознайомилася та отримала 17.10.2023 року.
Вказані обставини свідчать про відсутність порушень з боку Відповідача щодо здійснення процедури звільнення позивачки на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої заяви позивачки та у визначений самою позивачкою строк, а відтак між позивачкою та Відповідачем було досягнуто згоди щодо звільнення позивачки та саме з визначеної нею дати.
Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів подання (звернення) позивачкою ОСОБА_1 заяви про відкликання заяви про звільнення з 20.09.2023 року по теперішній час.
Доводи позивачки про те, що Відповідач змусив її написати заяву про звільнення, створивши для неї не прийнятні, не справедливі, протиправні умови праці та умови звільнення, які прямо суперечили її інтересам також не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог
Таким чином, суд зазначає, що судом на підставі наданих сторонами доказів було перевірено підстави проведення звільнення позивачки ОСОБА_1 та відповідність здійснення процедури звільнення вимогам законодавства, та встановлено відсутність порушень з боку Відповідача у процедурі звільнення позивачки ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої нею заяви, та у визначений самою позивачкою строк, а відтак відповідало її волевиявленню, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивачки та її поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від позовних вимог про визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивачки та її поновлення на роботі.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 04.11.2025 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звільнення, оформлене § 2 наказу від 06.10.2023, є протиправним, оскільки здійснене без належного волевиявлення працівника. Заяви про звільнення за власним бажанням із датою 27.09.2023 позивач не подавала, а відтак відсутні правові підстави для припинення трудового договору відповідно до ст. 38 КЗпП України .
Наказ від 20.09.2023 про звільнення позивача було скасовано роботодавцем як такий, що не набрав чинності, водночас новий наказ від 06.10.2023 про звільнення з 27.09.2023 видано без нової заяви працівника, що свідчить про відсутність правових підстав для повторного звільнення.
Представник позивача вказує, що роботодавець самостійно визначив дату звільнення, що суперечить вимогам ст. 38 КЗпП України та усталеній судовій практиці Верховного Суду, відповідно до якої дата звільнення має визначатися виключно за домовленістю сторін або за волевиявленням працівника .
Оскаржуване звільнення є наслідком односторонніх дій роботодавця та порушує конституційні гарантії права на працю і захисту від незаконного звільнення, оскільки фактично відбулося без ініціативи працівника .
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність звільнення, оскільки неправильно встановив фактичні обставини справи (зокрема дату звільнення), не врахував відсутність заяви працівника на звільнення у відповідну дату та не застосував релевантну практику Верховного Суду .
Зазначає, що суд першої інстанції не навів у рішенні повної позиції позивача, не дослідив та не оцінив усі надані докази та порушив вимоги щодо повноти та мотивованості судового рішення, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Позиція учасників справи.
Не погодившись з вказаними доводами, представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та залишити в силі рішення Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси від 04.11.2025.
В обґрунтування зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, а апеляційна скарга необґрунтованою, оскільки позивачка власноруч подала заяву про звільнення за власним бажанням від 20.09.2023, цю заяву не відкликала, а тому роботодавець правомірно припинив трудові відносини на підставі статті 38 КЗпП України. Відповідач зазначає, що первісний наказ про звільнення від 20.09.2023 був скасований виключно через тимчасову непрацездатність працівниці, а не через відсутність її волевиявлення на звільнення, після чого новим наказом її було звільнено з першого дня після закінчення лікарняного.
Також у відзиві наголошено, що доводи позивачки про відсутність дати в заяві, примус до звільнення та намір відкликати заяву не підтверджені належними доказами, а від проведення почеркознавчої експертизи вона фактично відмовилась. Окремо відповідач посилається на те, що на місце позивачки було переведено іншого працівника, а тому навіть за правилами статті 38 КЗпП підстав для поновлення на роботі немає.
Крім того, відповідач вказує, що у подальших письмових поясненнях позивачка фактично змінила підстави позову, однак не зробила цього у передбаченому ЦПК порядку. Щодо інших вимог відзив містить доводи про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за затримку розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки незаконність звільнення не доведена, моральна шкода не підтверджена доказами, а тривалий розгляд справи був зумовлений процесуальною поведінкою самої позивачки та її представників.
Щодо явки сторін.
Представники сторін з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.02.2023 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР».
В травні 2023 року ОСОБА_1 було переведено на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ» ООР» за строковим трудовим договором на 3 місяці.
В серпні 2023 року ОСОБА_1 було переведено на постійне місце роботи посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби КНП «ОРКПЦ`ООР», тобто за безстроковим трудовим договором.
З 11.09.2023 розпорядженням голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 08.09.2023 № 200/К-2023 на посаду генерального Директора КНП «ОРКПЦ» ООР» було призначено ОСОБА_3 .
20.09.2023 року позивач звернулася з письмовою заявою до директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради ОСОБА_3 « про звільнення за власним бажанням 20 вересня 2023 року». ОСОБА_1 була зобов`язана передати до 16 годин 20.09.2023 року всю бухгалтерську документацію заступнику головного бухгалтера.
Відповідно до наказу за № 2665/23-к від 20.09.2023 року Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради ОСОБА_3 позивачку звільнено з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби 20.09.2023, за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.
Відповідно до п.2. наказу відділу бухгалтерської служби наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку строком 19 календарних днів за період роботи з 03.02.2023 по 20.09.2023.
Відповідно до п.3 наказу ОСОБА_1 наказано передати бухгалтерську документацію КНП «ОРКПЦ» ООР» заступнику головного бухгалтера за результатами оформити акт-прийому передачі.
Копія наказу була направлена позивачці, відповідно до трекінгу Укрпошти відправлення/вручення рекомендоване повідомлене ф.119:6504200673034 та вручено особисто 26.09.2023 о 15г.45хв..
Відповідно до Листа Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради №1630 від 21.09.2023 позивачці повідомлено про звільнення та роз`яснено порядок отримання трудової книжки.
Позивачка була тимчасово непрацездатна, відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності за №7114 3319 5016 2141 від 14.10.2025, період непрацездатності з 20.09.2023 року по 26.09.2023 року.
Наказом за № 2894/23-к від 06.10.2023 Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко О.В.: 
Відповідно до § 1 « Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з листом непрацездатності з 20.09.2023 по 26.09.2023 №8981413-2016932759-1, було скасовано наказ від 20.09.2023 року за № 2665/23-к « Про звільнення ОСОБА_1 » як такий, що не набрав чинності. Підстава: лист непрацездатності № 8981413-2016932759-1.
Відповідно до § 2 « Про звільнення Новосад І» згідно ст.38 КЗпП України. 
Відповідно до п.1 звільнити ОСОБА_1 - головного бухгалтера відділу бухгалтерської служби, 27.09.2023, за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України .
Відповідно до п.2 Відділу бухгалтерської служби виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку строком 20 календарних днів, за період роботи з 03.02.2023 року по 27.09.2023 року та до нарахувати середню заробітну плату за період з 28.09.2023 року по 06.10.2023 рік строком за 9 календарних дня, згідно ст.117 КЗпП України
Відповідно до Листа Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради №1789 від 06.10.2023 на адресу ОСОБА_1 надіслано копію наказу «Про скасування наказу про звільнення», «Про звільнення» від 06.10.2023 від 2894/23к.
ОСОБА_1 17.10.2023 року отримала копію Наказу за № 2894/23-к від 06.10.2023 року Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко О.В., відповідно до трекінгу Укрпошти відправлення/вручення рекомендоване повідомлене ф.119:6504200673298 та вручено особисто 17.10.2023 року о 16 годині 22 хвилини до що не заперечувалася.
Відповідно до п.2 наказу № 2894/23-к від 06.10.2023 року Відповідачем проведено виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку строком 20 календарних днів, за період роботи з 03.02.2023 року по 27.09.2023 року, виплату та до нарахування середньої заробітної плати за період з 28.09.2023 року по 06.10.2023 рік строком за 9 календарних дня, згідно ст.117 КЗпП України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 12 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.
Отже, ст. 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.
При цьому, за змістом ст. 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави та сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.
Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 року у справі №359/2642/16-ц.
Так, згідно матеріалів даної справи позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 20 вересня 2023 року, що, згідно викладених вище правових норм, покладало на роботодавця, обов`язок звільнити працівника у визначений ним у заяві строк, а саме 20 вересня 2023 року, а відтак, роботодавцем було правомірно проведено звільнення позивачки на підставі її особистої заяви, про що було видано відповідний розпорядчий документ наказ № 2894/23-к від 06.10.2023 року, з яким позивачка ознайомилася та отримала 17.10.2023 року.
Вказані обставини свідчать про відсутність порушень з боку відповідача щодо здійснення процедури звільнення позивачки на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої заяви позивачки та у визначений самою позивачкою строк, а відтак між позивачкою та Відповідачем було досягнуто згоди щодо звільнення позивачки та саме з визначеної нею дати.
Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів подання (звернення) позивачкою ОСОБА_1 заяви про відкликання заяви про звільнення з 20.09.2023 року по теперішній час.
Доводи позивачки про те, що Відповідач змусив її написати заяву про звільнення, створивши для неї не прийнятні, не справедливі, протиправні умови праці та умови звільнення, які прямо суперечили її інтересам також не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч.2ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих сторонами, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту того, що заява про звільнення була написана нею під примусом зі сторони відповідача.
В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Стосовно доводів позивачки щодо порушення відповідачем процедури її звільнення, що на її думку послугувало підставою для написання заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, суд зазначає, що такі доводи не заслуговують на увагу, так як предметом позовних вимог у даному випадку є також поновлення на роботі позивача, звільнення якого відбулось на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника, у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), у зв`язку з чим будь-які обставини звільнення позивачки не впливають на правомірність її звільнення, саме за ст. 38 КЗпП України, оскільки порядки звільнення за вказаними статтями є відмінними, кожен з яких пов`язаний з проходженням певних організаційних процедур в процесі звільнення та ніяк не кореспондуються один з одним.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 18 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Таким чином, суд зазначає, що судом на підставі наданих сторонами доказів було перевірено підстави проведення звільнення позивачки ОСОБА_1 та відповідність здійснення процедури звільнення вимогам законодавства, та встановлено відсутність порушень з боку аідповідача у процедурі звільнення позивачки ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось на підставі особисто поданої нею заяви, та у визначений самою позивачкою строк, а відтак відповідало її волевиявленню, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивачки та її поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від позовних вимог про визнання протиправним та незаконним наказу про звільнення позивачки та її поновлення на роботі.
При таких обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради Покітко Ольги Володимирівни, до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про визнання дій протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати, про стягнення моральної шкоди – не підлягають задоволенню.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи позивача про відсутність волевиявлення на звільнення є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки як встановлено судом першої інстанції, позивачем власноруч подано заяву від 20.09.2023 про звільнення за власним бажанням саме з цієї дати, що підтверджує її чітке та однозначне волевиявлення .
Крім того, зазначена заява не була відкликана у встановленому законом порядку, а отже залишалась чинною до моменту фактичного звільнення.
Доводи позивача про те, що станом на 27.09.2023 відсутня заява про звільнення, не заслуговують на увагу.
Як встановлено матеріалами справи, позивачем 20.09.2023 подано письмову заяву про звільнення за власним бажанням. Вказана заява не була відкликана у передбаченому законом порядку, а отже зберігала юридичну силу на момент припинення трудових відносин.
Зміна дати звільнення з 20.09.2023 на 27.09.2023 зумовлена виключно перебуванням позивача на лікарняному у період з 20.09.2023 по 26.09.2023, що об`єктивно унеможливлювало оформлення звільнення у первісно визначену дату.
За таких обставин визначення дати звільнення першим робочим днем після закінчення тимчасової непрацездатності є наслідком реалізації вже поданої заяви працівника, а не новим волевиявленням, отже, подання нової заяви про звільнення не вимагалося.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду є безпідставним та таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Наведена практика стосується випадків, коли роботодавець самостійно змінює дату звільнення всупереч волевиявленню працівника, або коли така дата не була погоджена сторонами.
Водночас у даній справі встановлено, що позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням від 20.09.2023, вказана заява не була відкликана, зміна дати звільнення зумовлена виключно об`єктивною обставиною, а саме тимчасовою непрацездатністю працівника, що підтверджується матеріалами справи.
Таким чином, у спірних правовідносинах відсутнє свавільне визначення роботодавцем дати звільнення, на що спрямовані правові висновки Верховного Суду, на які посилається апелянт.
Більше того, фактичні обставини цієї справи істотно відрізняються від обставин справ, на які посилається апелянт, що виключає можливість механічного застосування відповідних правових позицій.
Отже, наведена апелянтом практика Верховного Суду не спростовує правомірності звільнення та не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
Аргументи скаржника про те, що скасування наказу від 20.09.2023 свідчить про відсутність підстав для звільнення, є безпідставними, оскільки скасування зазначеного наказу було здійснено виключно з метою дотримання гарантій, передбачених трудовим законодавством, а саме недопущення звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності.
Таким чином, скасування наказу не нівелює факт подання заяви про звільнення та не свідчить про припинення волевиявлення працівника.
Твердження представника позивача про односторонній характер звільнення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки звільнення було здійснено на підставі заяви самого працівника, що виключає можливість визнання таких дій одностороннім волевиявленням роботодавця.
Відсутність заяви про відкликання, а також відсутність доказів примусу до її написання підтверджує добровільний характер припинення трудових відносин.
Суд першої інстанції правильно застосував норми ст. 38 КЗпП України та дійшов обґрунтованого висновку про правомірність звільнення, оскільки позивачем визначено дату звільнення у заяві, роботодавець виконав обов`язок щодо звільнення працівника відповідно до її волевиявлення, зміна дати звільнення була обумовлена об`єктивними обставинами (лікарняний).
Висновки суду узгоджуються з фактичними обставинами справи та не спростовані скаржником.
Посилання на порушення судом норм процесуального права є формальними та не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив :
Апеляційну скаргу адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко