ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/118/26 Справа № 185/6402/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у справі за позовом Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межиріцької сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду, -
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2024 позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 самочинно, без дозвільних документів, здійснено будівництво нерухомого майна на земельній ділянці водного фонду, в межах прибережної захисної смуги. 
На підтвердження своїх доводів прокурором надано акт обстеження земельної ділянки водного фонду від 06.07.2023, листи Павлоградської районної державної адміністрації №1985/0/529-24 від 09.05.2024 та виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області №633/0/2-24 від 25.04.2024, та лист ПП «Геолайф» №4 від 22.02.2024 з топографічно-геодезичною зйомкою, відповідно до яких спірна земельна ділянка водного фонду для здійснення будівництва жодній особі в користування не надавалась, ОСОБА_1 та іншим особам дозвільних документів на здійснення будівництва на такій земельній ділянці не видавалось. 
З графічних матеріалів вбачається, що нежитлові будівлі та споруди, які належать ОСОБА_1 на праві власності, розташовані в межах прибережної захисної смуги - фактична відстань від урізу води до об`єктів нерухомого майна становить 15 метрів.
Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди власнику - Межиріцькій сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 39,6571 га, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001, що розташована на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , які складаються з: літ. А-1 - нежитлова будівля загальною площею 50,2 кв. м, з ґанком з навісом літ. а; літ. Б-1 - нежитлова будівля загальною площею 38,0 кв. м, літ. В - альтанка; літ. Г - убиральня; поз. № 1 - трансформаторна підстанція, поз. №2 - колодязь; поз. №3 - сходи; поз. І – замощення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1508674612235), припинити володіння ОСОБА_1 нерухомим майном: нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з: літ. А-1 - нежитлова будівля загальною площею 50,2 кв. м, з ґанком з навісом літ. а; літ. Б-1 - нежитлова будівля загальною площею 38,0 кв. м, літ. В - альтанка; літ. Г - убиральня; поз. № 1 - трансформаторна підстанція, поз. №2 - колодязь; поз. №3 - сходи; поз. І – замощення проведену рішенням державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Колесник Інгою Миколаївною, номер 40160804 від 16.03.2018 (номер запису - 25283376) шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1508674612235.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року задоволено у повному обсязі позов Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межиріцької сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди власнику - Межиріцькій сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 39,6571 га, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001, що розташована на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , які складаються з: літ. А-1 - нежитлова будівля загальною площею 50,2 кв. м, з ґанком з навісом літ. а; літ. Б-1 - нежитлова будівля загальною площею 38,0 кв. м, літ. В - альтанка; літ. Г - убиральня; поз. № 1 - трансформаторна підстанція, поз. №2 - колодязь; поз. №3 - сходи; поз. І – замощення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1508674612235).
Припинено володіння ОСОБА_1 нерухомим майном: нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з: літ. А-1 - нежитлова будівля загальною площею 50,2 кв. м, з ґанком з навісом літ. а; літ. Б-1 - нежитлова будівля загальною площею 38,0 кв. м, літ. В - альтанка; літ. Г - убиральня; поз. № 1 - трансформаторна підстанція, поз. №2 - колодязь; поз. №3 - сходи; поз. І – замощення проведену рішенням державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Колесник Інгою Миколаївною, номер 40160804 від 16.03.2018 (номер запису - 25283376) шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1508674612235.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 7765 грн 77 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу заяви про застосування заходів забезпечення позову в сумі 1211 грн 20 коп.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що що судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано, що право власності на спірні об`єкти нерухомості було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі чинного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2018 (справа № 201/17944/17). Вказане судове рішення не скасоване, а отже, статус будівель як законних об`єктів цивільних прав підтверджений судом.
Крім того, до передачі її у власність спірний об`єкт нерухомості не є самочинно збудованим, а був придбаний апелянтом у законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу. Зокрема, відповідно до договору купівлі-продажу від 24.03.2004, укладеного між ТОВ «Агрофірма ім. Мічуріна» та ТОВ «Торгівельний дім «Арго», апелянт набув у власність комплекс об`єктів нерухомості, які на той момент вже існували та були зведені до моменту купівлі.
Придбана нерухомість перебувала в стані незавершеного будівництва, однак її фактичне існування та стан на момент переходу права власності підтверджуються відповідними технічними документами. З моменту набуття права власності апелянт здійснив подальші роботи з добудови та ремонту цих об`єктів відповідно до затвердженої технічної документації. Ці роботи полягали не у самочинному будівництві нового об`єкта, а у завершенні вже існуючих споруд, що знаходилися в процесі будівництва на момент придбання.
Важливим є той факт, що здійснені добудови та ремонтні роботи проводилися у межах правових норм і були спрямовані на приведення об`єкта у відповідність до технічних вимог та експлуатаційних стандартів.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що твердження прокурора щодо належності земельної ділянки виключно до земель водного фонду спростовуються фактичними обставинами.
Суд не врахував, що уповноважені органи державної влади (зокрема Межиріцької сільської ради, що здійснюють управління у сфері земельних відносин), маючи відповідні повноваження щодо контролю за використанням земельних ділянок, об`єктивно мали можливість дізнатися про наявність спірних споруд ще з 2004 року — з моменту укладення договору оренди земельної ділянки з ТОВ «ТД «Агро», або щонайменше з 2018 року — з моменту державної реєстрації права власності на ці об`єкти за ОСОБА_1 .
Також, вимога щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 1223583800:01:003:0001 є безпідставною, оскільки остання є добросовісним набувачем майна, яка законним шляхом набула його, тому таке майно не може бути витребувано.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, що на території Межиріцької сільської ради розташована земельна ділянка водного фонду, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001, площею 39,6571 га. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.03.2023 зареєстровано право комунальної власності на вказану земельну ділянку водного фонду за Межиріцькою сільською радою.
Зазначена земельна ділянка з 01.04.2004 передана Павлоградською районною державною адміністрацією в користування ТОВ «Торговельний дім «Агро», засновником якого був ОСОБА_1 , для рибогосподарських потреб, на підставі договору оренди землі водного фонду. Договір зареєстровано в книзі записів договорів оренди землі водного фонду Карабинівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області 09.04.2004 №040402200233.
Між ТОВ «Агрофірма ім. Мічуріна» та ТОВ «Торговельний дім «Арго» 24.03.2004 укладено договір купівлі-продажу майна та незавершеного виробництва, яке розташовано земельній ділянці водного фонду, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001, площею 39,6571 га, на території Карабинівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.
З наданих документів, зокрема договору підряду на виконання будівельно-монтажних робіт з реконструкції будівлі № 7-04/14 від 12.04.2014 та акту виконаних робіт згідно вказаного договору від 12.03.2015 вбачається, що ОСОБА_1 за власні кошти добудував на зазначеній земельній ділянці нежитлові будівлі та споруди, які відповідно до технічного паспорту від 05.12.2018 складаються з: нежитлова будівля літ. А-1, загальною площею 50,2 кв.м., ганок з навісом літ.а, нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 38,0 кв.м., альтанка літ. В, убиральня літ. Г, трансформаторна підстанція №1, колодязь №2, сходи №3, замощення I. 
В подальшому, 20.03.2014 спірна земельна ділянка передана ТОВ «Торгівельний дім «Агро» у суборенду ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб строком на 20 років.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/12325/16 від 30.09.2021 ТОВ «Торговельний дім «Агро» визнано банкрутом. Відомості про припинення юридичної особи внесені 03.11.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З листа Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області №559/03-23 від 10.04.2023 вбачається, що на земельній ділянці з кадастровим номером 1223583800:01:003:0001, обліковується водний об`єкт - русловий ставок з площею водного дзеркала 26,06 га, об`ємом 527 тис. м3, який розташований в районі с. Новоолександрівське на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району.
Паспорт водного об`єкта, що розроблений у відповідності до Порядку розроблення паспорта водного об`єкта, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів №99 від 18.03.2013 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №775/23307 від 18.05.2015 до Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області не надходив.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/2989/23 від 04.09.2023 позов керівника Павлоградської окружної прокуратури задоволено у повному обсязі. Скасовано державну реєстрацію права оренди та суборенди земельної ділянки водного фонду площею 39,6571 га, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001, та зобов`язано ОСОБА_2 повернути зазначену вище земельну ділянку Межиріцькій сільській раді.
Постановою Центрального апеляційного Господарського суду від 19.12.2023 у справі №904/2989/23 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2023 у вказаній справі. В задоволенні позовних вимог керівника Павлоградської окружної прокуратури про скасування державної реєстрації права оренди та суборенди зазначеної земельної ділянки водного фонду, відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2023 у справі № 904/2989/23 залишено без змін.
На виконання вказаного рішення Господарського суду Дніпропетровської області 15.01.2024 державним реєстратором виконавчого комітету Межиріцької сільської ради внесено запис про припинення права оренди та суборенди спірної земельної ділянки водного фонду.
Під час примусового виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2023 по справі №904/2989/23 державним виконавцем Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №74663444 актом приймання-передачі від 17.05.2024 фактично повернуто Межиріцькій сільській раді земельну ділянку водного фонду, кадастровий номер 1223583800:01:003:0001 площею 39,6571 га.
Проте на вказаній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, а саме літ. А-1 - нежитлова будівля загальною площею 50,2 кв. м, з ґанком з навісом літ. а; літ. Б-1 - нежитлова будівля загальною площею 38,0 кв. м, літ. В - альтанка; літ. Г - убиральня; поз. № 1 - трансформаторна підстанція, поз. №2 - колодязь; поз. №3 - сходи; поз. І – замощення, право власності на які зареєстровано державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» 28.02.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2018 у справі №201/17944/17.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказані нежитлова будівля та споруди мають адресу: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог. 

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною 1 статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Керуючись частиною четвертою статті 59 ЗК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. 
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Встановлено, що розпорядженням Павлоградської районної державної адміністрації від 01 квітня 2004 року ТОВ «Торговельний дім «Агро» було надано у користування земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб. На підставі зазначеного розпорядження 09 квітня 2004 року було зареєстровано договір оренди земельної ділянки № 040402200233.
Паралельно з оформленням права користування земельною ділянкою, 24 березня 2004 року між ТОВ «Агрофірма ім. Мічуріна» та ТОВ «Торговельний дім «Агро» було укладено договір купівлі-продажу майна та об`єктів незавершеного будівництва, розташованих на вказаній земельній ділянці. Таким чином, відповідні об`єкти нерухомості були введені в цивільний оборот як об`єкти незавершеного будівництва ще у 2004 році, що виключає можливість їх кваліфікації як новоствореного самочинного будівництва.
Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17 січня 2018 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/17944/17 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на листи Межиріцької сільської ради та Павлоградської районної державної адміністрації, у яких зазначається про відсутність погоджень проектної документації на будівництво та декларацій про готовність об`єктів до експлуатації.
Крім того, згідно з висновком топографо-геодезичного обстеження, виконаного ПП «Геолайф» від 01.04.2024, встановлено, що спірні споруди розташовані в межах прибережної захисної смуги на відстані близько 15 метрів від урізу води.
Разом з тим апелянт зазначає, що ОСОБА_1 набув спірне майно на законних підставах як об`єкти незавершеного будівництва, які перебували у цивільному обороті ще з 2004 року. Подальші роботи з добудови та ремонту здійснювалися на базі вже існуючих об`єктів нерухомості, що були офіційно придбані, а тому не можуть розглядатися як створення нових самочинних будівель.
При цьому державні органи, уповноважені здійснювати контроль за використанням земель водного фонду, протягом тривалого часу не вживали жодних заходів щодо оскарження перебування зазначених об`єктів на земельній ділянці. Більше того, право власності на спірні об`єкти було зареєстровано ще 17 січня 2018 року, тоді як із позовом прокурор звернувся лише у 2024 році.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв?язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40-43)).
Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди.
У справі, що переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки водного фонду спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність.
Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц (61-17779св18).
У постанові від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України в поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «…суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням».
В цій Постанові Суд дійшов висновку, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. 
Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд Суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в п. 6.53 постанови ВП ВС від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.
Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній Постанові звертає увагу, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна потрібно враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.
Хоча положення статей 19 та 59 Земельного кодексу України встановлюють обмеження щодо перебування земель водного фонду у приватній власності, прокурором не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували розташування спірних об`єктів саме в межах прибережної захисної смуги на момент виникнення відповідних правовідносин у 2004 році. Зокрема, до матеріалів справи не долучено затвердженого у встановленому порядку проєкту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги або іншої документації із землеустрою, яка б визначала її межі на відповідній земельній ділянці.
Фактично доводи прокурора ґрунтуються виключно на загальних положеннях законодавства про режим земель водного фонду, тоді як належні докази проведення межування та встановлення конкретних меж прибережної захисної смуги на час виникнення спірних правовідносин суду не надані.
За таких обставин апелянт, який набув спірне майно на підставі правочину, покладаючись на його дійсність, а також на тривалу бездіяльність уповноважених державних органів контролю, не може бути позбавлений права власності.
Крім того, втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом зобов`язання знести спірні споруди не відповідає критерію пропорційності, оскільки держава сама сприяла виникненню відповідних правовідносин, надавши земельну ділянку в оренду ще у 2004 році та протягом тривалого часу не вчиняючи жодних дій щодо оскарження розміщення на ній відповідних об`єктів нерухомості.
З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення в наведеній частині помилкового рішення.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи вищезазначене, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 11648,70 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення .
В задоволенні позову Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межиріцької сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду — відмовити .
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11648,70 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “18” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “19” березня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: