Справа № 127/19539/23
Провадження № 22-ц/801/447/2026
Категорія: 11
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	Справа № 127/19539/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Матківської М.В., Оніщука В.В., 
за участю секретаря судового засідання Ходакової М.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 127/19539/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, 
за апеляційною скаргою Стьоби Юрія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1.12.2025, ухвалене у складі судді Борисюк І.Е. в приміщенні суду в м. Вінниця, - 

в с т а н о в и в :

3.07.2023 ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення з літньої кухні, яка розташована в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без надання іншого приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить позивачці відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.06.2018, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 . Позивачка зазначила, що лише вона сплачує усі необхідні податки, збори та комунальні платежі. Відповідачі не зареєстровані і незаконно проживають у нежитловому приміщенні за вказаною адресою, а саме в літній кухні вказаного будинковолодіння. Позивачка вважає, що відповідачі не мали і не мають права на проживання в належному їй будинковолодінні, тим паче у нежитловому приміщенні. Також відповідачі відмовляються добровільно виселитись, а тому вона позбавлена можливості здати будинковолодіння в оренду або продати його, що є перешкодою в користуванні майном. Відповідачі постійно провокують сварки, ображають її, поводять себе зухвало, спускають собак і цькують їх на неї, перешкоджають їй у доступі до будинку, що також у значній мірі порушує її законні права та інтереси. У зв`язку з такою поведінкою відповідачів позивачка постійно звертається до поліції. Відповідачі тривалий час, без дозволу позивача користувались електричною енергією і звертались із заявами про надання їм дозволу на підключення до електромережі, однак отримали відмову.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1.12.2025 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Судові витрати залишено за ОСОБА_1 ..
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Стьобою Ю.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх № 14704/25-вх від 29.12.2025), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про задоволення позову; стягнути з відповідачів судові витрати. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що спірне домоволодіння належить позивачі на праві приватної власності; між сторонами відсутні договірні або сімейні відносини; жодного речового або зобов`язального права користування відповідачами не доведено; суд першої інстанції ухваленим рішення обмежив права позивача користуватись власним майном.
21.01.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 902/26) ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце її розгляду.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України). 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини. 
ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.06.2018 державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-543, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 14.02.2023 /т. 1 а. с. 5, 10/.
Відповідно до відомостей, які містяться в ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2025 по справі № 127/13374/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 28.05.2025, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними. Постановою Верховного Суду від 20.10.2025 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2025 та постанова Вінницького апеляційного суду від 28.05.2025 залишені без змін.
В ході розгляду справи встановлено, що нумерація вищевказаного будинковолодіння неодноразово змінювалась. Так, після введення будинку в експлуатацію йому було присвоєно № 62-А, який потім змінено на № НОМЕР_1 , а згодом на АДРЕСА_2 , який в подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 200 від 04.06.1987 змінено на АДРЕСА_1 і на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2203 від 16.09.2021 змінено на № 80-А. /т. 1 а.с. 11 (аналогічно т. 4 а.с. 248), т. 2 а.с. 157 (аналогічно т. 3 а.с. 161, т. 4 а.с. 231, 245), т. 2 а.с. 159 (аналогічно т. 3 а.с. 165-166, т. 4 а.с. 225-226), т. 4 а.с. 9-11, 50-59/. Зокрема, на підставі рішення Вінницької міської ради № 1030 від 29.04.2022 вулиця «Кутузова» була перейменована на «Братів Котенків» /т. 2 а.с. 30/.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується й довідками № 43533 і № 43534, виданими 11.07.2023 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради на запит суду /т. 1 а.с. 21, 23/.
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі проживають у приміщенні, яке з інвентаризаційних відомостей ВМ БТІ на вказане будинковолодіння станом на 1981 рік значиться під літ. «В» як «времянка з прибудовою» (т. 4 а.с. 209-213), а у технічному паспорті, виготовленому КП «ВМ БТІ» станом на 21.03.2018, значиться під літ. «В» як «літня кухня» /т. 1 а.с. 6-7 зв/. 
ОСОБА_2 проживає і зареєстрована за вказаною адресою з 10.07.2010 /т. 2 а.с. 147/; ОСОБА_3 проживає з часу укладення шлюбу із ОСОБА_7 – 19.06.2011, а зареєстрований з 03.07.2014 /т. 2 а.с. 149/. 
З моменту народження проживають у спірному приміщенні й малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані у ньому з 04.05.2018 і з 21.02.2018, відповідно /т. 2 а.с. 156, т. 4 а.с. 143-144, відомості з ЄДДР, доступ до якого має суд/.
Відповідно до відомостей, які містяться в ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2021 по справі № 127/32575/19, яке набрало законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 30.03.2021, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Виконавчого комітету ВМР про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 шляхом зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку. По справі № 127/32575/19 встановлено, зокрема, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживаючи у «врємянці», сплачують за житлово-комунальні послуги та здійснюють поліпшення житлових умов, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг /а.с. 57-65/, видатковими накладними /а.с. 67-71, 73/, товарним чеком /а.с. 72/.
У відповідності до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Сторони визнали той факт, що біологічним батьком ОСОБА_2 був син ОСОБА_6 – ОСОБА_8 , який помер у 1989 році; мати ОСОБА_2 – ОСОБА_9 вдруге уклала шлюб із ОСОБА_10 , який удочерив ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_11 , до зміни прізвища та по батькові внаслідок удочеріння – ОСОБА_12 (дата внесення змін до актового запису у зв`язку з удочерінням – 01.10.1996 на підставі розпорядження Тиврівської РДА № 80-р від 28.03.1996)) /т. 2 а.с. 28-28 зв/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зареєстровані у спірному будинковолодінні, проживають і вселились у будинок зі згоди попереднього власника, мають тривалий зв`язок із спірним приміщенням як із житлом, іншого житла не мають, між сторонами існують сервітутні правовідношення, позивачем не доведено факту руйнування чи псування відповідачами приміщення в якому проживають, використання його не за призначенням також доведено не було, а тому вважав, що інтереси позивачки не можуть бути захищені шляхом виселення відповідачів із спірного житла, що є несправедливим та неспіврозмірним із переслідуваною законною метою . 
Висновок суду першої інстанції зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно статті 391 ЦК України.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (часина перша статті 109 ЖК УРСР).
Згідно зі статтею 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту першого статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.
Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції з посиланням на норми національного законодавства, а також з урахуванням практики Європейського суду дійшов вірних висновків, що поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
У відповідності до Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені; концепція «житла» не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, у справі «Глоба проти України» (GLOBA v. UKRAINE), заява № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення Європейського суду з прав людини від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 2.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом другим статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Суд зауважує, що не є підставою для виселення осіб із житла сам факт переходу права власності на майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.
У постанові ВС від 22.12.2025 у справі № 569/16033/24 зазначено, що у справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, з яким він має правовий тривалий та постійний зв`язок від дня народження, тому незалежно від її правового режиму таке є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Крім того, квартира (будинок) була його постійним місцем проживання ще за життя попереднього власника, так як він був членом сім`ї попереднього власника і вселений та зареєстрований за його згодою, а відтак має обґрунтовані очікування на подальше користування житлом. Оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що у цій справі інтереси позивачка як власника житла не перевищують інтереси відповідача, в якого не припинилися правові підстави користування цим житлом, яке виникло з дозволу попереднього власника житла, та у разі втрати якого відповідач може стати безхатченком. Сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантується і захищається Конституцією України та Конвенцією. У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідача. Однак позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення відповідача права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову. Крім того, що позивачка, набуваючи житло у власність в порядку спадкування від своїх батьків, знала про обтяження спірної квартири (будинку) у вигляді права користування відповідача (її сина), отже, могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що тривалий час проживання відповідачів у спірному приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати його житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. 
Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , як бабою та онукою, був збережений зв`язок, на що вказує, зокрема, її дозвіл за життя на проживання ОСОБА_2 у її будинку, реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у цьому будинку 10.07.2010, оформлення 07.07.2000 заповіту на ОСОБА_2 , як онуку, хоча й змінений нею в подальшому (т. 2 а.с. 147, т. 4 а.с. 216). Відповідачі були вселені до «времянки», яка наразі у технічному паспорті на будинковолодіння значиться як «літня кухня», і зареєстровані у будинку АДРЕСА_3 за згодою колишнього власника – ОСОБА_6 . Таким чином, між відповідачами та ОСОБА_6 було встановлено сервітут без визначення строку. Суду не надано доказів того, що між відповідачами та попереднім власником ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , існували спори щодо їх проживання у належному на праві власності їй будинковолодінні.
Позивачем не доведено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають інше житло, а тому спірне житло є єдиним житлом для їх проживання разом із двома малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (номер довідок 197362942 і 197363734 від 23.01.2020) /т. 2 а.с. 152-153 (аналогічно т. 3 а.с. 93-96)/. Відповідачі тривалий час проживають за адресою: АДРЕСА_4 ; 76; 70; 62-А): ОСОБА_2 понад 15 років, ОСОБА_3 понад 14 років, а їх малолітні діти – з моменту свого народження, тобто мають тривалий зв`язок із спірним приміщенням як із житлом.
Право дитини на житло передбачено Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини).
Згідно зі статті 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Як вже зазначав суд, у відповідності до положень ч. 3 і ч. 4 ст. 29 ЦК України, в даному випадку, місцем проживання малолітніх дітей  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є місце проживання їх батьків.
Судом першої інстанції надана мотивована оцінка висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/57294 від 18.09.2025 щодо розв`язання спору /т. 4 а. с. 18/.
Судом першої інстанції взято до уваги, що позивач, як вона сама повідомила в засіданні, не проживає у належному їй на праві власності будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 . Позивачем не доведено, що відповідачі систематично руйнують чи псують приміщення в якому проживають, використовують його не за призначенням або ж систематично порушують правила співжиття, приймаючи до уваги, зокрема, що вони не проживають в одному будинку, а заходи попередження або громадського впливу виявились безрезультатними.
Позивачем недоведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні статей 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні статті 80 ЦПК України, обставин для виселення відповідачів на підставі ст.116 ЖК УРСР. 
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, зробив обґрунтований висновок, що виходячи із принципу верховенства права, що право позивача не може бути захищене шляхом виселення відповідачів із спірного житла, внаслідок чого вони разом із двома малолітніми дітьми стануть безхатченками, оскільки іншого житла вони не мають, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи і співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц виснувала, що у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Відповідно до відомостей, які містяться в ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2021 по справі № 127/32575/19, яке набрало законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 30.03.2021, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Виконавчого комітету ВМР про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 шляхом зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку. По справі № 127/32575/19 встановлено, зокрема, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживаючи у «врємянці», сплачують за житлово-комунальні послуги та здійснюють поліпшення житлових умов, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 57-65), видатковими накладними (а.с. 67-71, 73), товарним чеком (а.с. 72)».
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично легалізував протиправне втручання відповідачів у право власності позивачки, оскільки у ході розгляду справи було встановлено, що у спірне будинковолодіння відповідачі вселились на законних підставах, зі згоди попереднього власника, а отже протиправного втручання відповідачів у право власності позивача доведено не було.
Не застосування судом першої інстанції положень ст. 406 ЦК України ( припинення сервітуту) також не є підставою для скасування рішення суду, оскільки дана обставина не була підставою позовних вимог. 
Посилання апелянта, що відповідачі не є такими, що зареєстровані у спірному будинковолодінні, колегія суддів вважає недоведеними, оскільки доказів про зняття відповідачів з реєстрації за попередньою адресою будинку: АДРЕСА_2 у відповідності до Постанови КМУ від 07.02.2022 року № 265 якою затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання ( перебування) суду надано не було. Законодавство не передбачає обов`язку вносити відомості про зміну назви вулиці, нумерацію будинку, оскільки це не є зміною реєстрації місця проживання.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суджу першої інстанції та задоволення позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_13 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1.12.2025 у даній справі залишити без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за  ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 13.03.2026.

Головуючий суддя     Л. О. Голота

Судді: М. В. Матківська 

В. В. Оніщук