ЄУН: 336/12566/25
Провадження №: 2/336/1398/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі судового засідання Уткіній Є.А.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України,про стягнення грошової суми,-

встановив:

В грудні 2025 р. ОСОБА_1 ,в інтересах якої діє представник-адвокат Матюха Д.М.,звернулася до суду з позовом, в якому зазначає,що з 25.10.2021 року по 26.08.2022 року позивачка працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (далі - відповідач).
26.08.2022 року наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26.08.2022 №403-к було звільнено ОСОБА_1 із займаної посади 26 серпня 2022 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексів законів про працю України.
Не погоджуючись з таким рішенням роботодавця, позивач з метою захисту своїх трудових прав звернулася з відповідним позовом до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2023 року по справі №336/5554/22 в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було задоволено апеляційну скаргу позивача в повному обсязі, прийнято в цій справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 серпня 2022 року №403-к.Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення. Стягнуто з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року в сумі 223036 (двісті двадцять три тисячі тридцять шість) гривень, судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 992,40 гривень та апеляційної скарги - в розмірі 1488,60 гривень. Допущено негайне виконанння судового рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Верховний Суд, постановою від 08 травня 2025 року по справі № 336/5554/22, касаційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України залишив без задоволення а постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишив без змін.
Таким чином, постанова Запорізького апеляційного суду по справі № 336/5554/22 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України , набрала законної сили - 19 березня 2024 року.
Відповідач в порушення вимог ст. 129-1 Конституції України, ст. 235 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 273, 430 ЦПК України постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України, виконав вище зазначене судове рішення в цій частині лише 28 листопада 2025 року, у зв`язку із безпідставним невиконанням відповідачем постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення на роботі, ОСОБА_1 в період з 20.03.2024 року по 28.11.2025 року перебувала у вимушеному прогулі та не отримувала належну їй заробітну плату.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було встановлено, що середньоденний заробіток позивачки на момент її звільнення складав 548,76 грн.
Час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду в частині негайного поновлення на роботі ОСОБА_1 розрахована позивачем за період з 20.03.2024 до 28.11.2025 (з наступного для після набрання постанови законної сили і до моменту видання наказу про поновлення на посаді) та складає 443 дня, з розрахунку 205 робочих днів у 2024 році та 238 робочих днів у 2025 році,сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення на роботі за період з 20.03.2024 року по 28.11.2025 року складає 242764 (двісті сорок дві тисячі сімсот шістдесят чотири) гривні з розрахунку (548 грн. х 443 робочих днів).
Представник позивача та позивач 01.12.2025 року отримали наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » від 28.11.2025 року № 572-К.
В подальшому представник позивача та позивач 02.12.2025 року отримали наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.12.2025 року № 578-К.
Відповідач в порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України не виконав свого обов`язку по виплаті позивачу всіх належних йому сум, зокрема, середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині поновлення її на посаді за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
В пункті 3 наказу про поновлення позивача на посаді від 28.11.2025 року № 572-К, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року.
28.11.2025 р. відповідач приймаючи рішення про поновлення позивача на посаді в порушення вимог ст. 235 КЗпПУ, не вирішив питання про нарахування та відшкодування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (вимушеного прогулу) за період з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
02 грудня 2025 року звільняючи позивача з роботи,відповідач не виконав свого обов`язку по виплаті ОСОБА_1 всіх належних їй сум, зокрема, середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині поновлення її на посаді за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
Відтак,відповідачем ані під час поновлення позивача на роботі в порядку вимог ст. 235 Кодексу законів про працю України,ані під час проведення остаточних розрахунків під час звільнення 02.12.2025 року в порядку вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України не було вирішено питання про відшкодування належної позивачці заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
Також вказує,що з відповідача в примусовому порядку УДКСУ у Шевченківському районі були стягнуті вище зазначені кошти за судовим рішенням (середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року) шляхом безспірного списання, лише 14.11.2025 року, тобто через 18 календарних місяців ,що є підставою для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
З урахуванням визначеного судом середньоденного заробітку позивача на момент його звільнення, позивачкою заявлено до стягнення 8955 грн. 95 коп.як компенсацію втрати частини доходів(заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Також позивачка зазначає,що в період вимушеного прогулу була змушена шукати собі нову роботу за місцем реєстрації (м. Запоріжжя), як єдиного джерела доходів.
Істотно змінився звичайний рівень її життя, що вимагало від неї прикладання додаткових зусиль для організації свого життя,вона була змушена доводити незаконність свого звільнення за нібито порушення вимог трудової дисципліни в суді. Ці обставини негативно вплинути на психоемоційний стан позивачки, викликали у неї негативні емоції та душевні переживання щодо подальшої організації свого життя та є підставами для відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача, які виразилися у формі незаконного звільнення, невиплати їй в добровільному порядку належного середнього заробітку за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 та безпідставного не поновлення на роботі, з врахуванням вимог розумності і справедливості була заподіяна моральна шкода в розмірі - 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.
Посилаючись на те,що в інший,позасудовий спосіб, ефективно захистити порушені відповідачем права неможливо, позивачка просить суд стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 20 березня 2024 року по 28 листопад 2025 року в сумі 242764 (двісті сорок дві тисячі сімсот сорок шість) гривень(з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів); 8955 (вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 95 копійок компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків її виплати; 30000 (тридцять тисяч) гривень відшкодування заподіяної моральної шкоди;понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1937 грн. 92 коп.; понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп.
Ухвалою суду від 09.01.2026 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 12.02.2026 р.відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Матюха Д.М.про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідачем подано відзив на позов з порушенням процесуального строку,визначеного ухвалою суду про відкриття провадження у справі,який ухвалою суду у підготовчому провадженні залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 12.03.2026 р.закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивачки Матюха Д.М.(в режимі відеоконференції) у вступному слові зазначив,що після визнання незаконним звільнення позивачки,присудження їй грошових коштів компенсації вимушеного прогулу,відповідачем не вживалося заходів для своєчасного добровільного виконання зазначеного у позові судового рішення,яке набрало законної сили. Фактично рішення суду було виконано майже через півтора року після набрання ним законної сили,без жодних аргументів такої суттєвої затримки,а після звільнення позивачки 02.12.2025 р. з нею не проведено повного розрахунку,що не спростовано відповідачем. Підтримав позов з наведених вище підстав та просив його задовольнити у повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача Тищенко В.І.(в режимі відео конференції) у вступному слові висловив заперечення проти заявлених вимог. Наголосив на тому,що відповідачем було виконано судове рішення про поновлення позивачки на роботі та виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу,тому її права відповідачем ,на його думку, не порушувались. Затримку у виконанні судового рішення у період з 20.03.2024 р.по 28.11.2025 р. аргументовано не пояснив,звернув увагу суду на кадрові зміни,які відбувалися у відповідача ,як один із чинників,що ускладнював роботу установи. Також зазначив,що позивачкою документально не підтверджено заподіяння їй моральної шкоди з вини відповідача та її розмір,не надано детального розрахунку витрат на правничу допомогу. Просив відмовити у позові в повному обсязі.
Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши представників сторін,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.
Судом встановлено та перевірено доказами,що з 25.10.2021 року по 26.08.2022 року позивачка працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України.
26.08.2022 року наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26.08.2022 №403-к у зв`язку з порушенням правил внутрішнього трудового розпорядку та прогулами без поважних причин, що зафіксовано відповідними актами, було звільнено ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення, із займаної посади 26 серпня 2022 року за прогул без поважних причин, відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексів законів про працю України.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2023 року по справі №336/5554/22 в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було задоволено апеляційну скаргу позивача в повному обсязі, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2023 року - скасовано. Прийнято в цій справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 серпня 2022 року №403-к.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення.
Стягнуто з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року в сумі 223036 гривень,судовий збір на загальну суму 2481 гривня. Допущено негайне виконання судового рішення щодо поновлення позивачки на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2025 року по справі № 336/5554/22 касаційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України залишено без задоволення,а постанова Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року -без змін.Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч.2 ст.273 ЦПК України постанова Запорізького апеляційного суду по справі № 336/5554/22 в частині поновлення позивачки на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України , набрала законної сили - 19 березня 2024 року.
На підставі ч. 9 ст. 235 Кодексу законів про працю України,п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення позивачки на роботі підлягало негайному виконанню.
З матеріалів справи вбачається,що відповідач в порушення вимог ст. 129-1 Конституції України, ст. 235 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 273, 430 ЦПК України постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України, виконав лише 28 листопада 2025 року, що підтверджується наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » від року №572-К, листом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України № 19773/08-1/15-25 від 01.12.2025 року.
Таким чином, у зв`язку із безпідставним невиконанням відповідачем постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення на роботі, ОСОБА_1 в період з 20.03.2024 року по 28.11.2025 року перебувала у вимушеному прогулі та не отримувала належну їй заробітну плату.
Конституційний Суд України в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку про те, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було встановлено, що середньоденний заробіток позивачки на момент її звільнення складав 548,76 грн.
Вказана обставина не спростовувалася та не заперечувалася сторонами по справі.
З відповідача в примусовому порядку було стягнуто 223036 гривень за час вимушеного прогулу позивача в період з 29.08.2022 року до 19.03.2024 року, що підтверджується листом Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва № 02-06-06/2034 від 18.11.2025 року та випискою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» з рахунку позивача від 18.11.2025 року.
Час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду в частині негайного поновлення на роботі ОСОБА_1 становить з 20.03.2024 до 28.11.2025 (з наступного для після набрання постанови законної сили і до моменту видання наказу про поновлення на посаді) та складає 443 дня, з розрахунку 205 робочих днів у 2024 році та 238 робочих днів у 2025 році.
Таким чином, сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення на роботі за період з 20.03.2024 року по 28.11.2025 року складає 242764 (двісті сорок дві тисячі сімсот шістдесят чотири) гривні з розрахунку (548 грн. х 443 робочих днів), яку належить стягнути з відповідача з відрахуванням (утриманням) під час виплати від цієї суми податків, обов`язкових платежів та зборів.
Аналогічні правові висновки щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі були викладені в постановах Верховного Суду : від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.
Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України для вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Представник позивача та позивач 01.12.2025 року отримали наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » від 28.11.2025 року № 572-К.
В подальшому представник позивача та позивач 02.12.2025 року отримали наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.12.2025 року № 578-К.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідач в порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України не виконав свого обов`язку по виплаті позивачу всіх належних йому сум, зокрема, середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині поновлення її на посаді за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
Вказана обставина підтверджується листом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України № 21002/07-1/15-25 від року та розрахунковим листом ОСОБА_1 за грудень 2025 року.
Відповідач у вище зазначеному листі за № 21002/07-1/15-25 від 23.12.2025 року зазначив, що ним не приймалось рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині поновлення її на посаді за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
Частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В пункті 3 наказу про поновлення позивача на посаді від 28.11.2025 року № 572-К, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року.
28.11.2025року відповідач приймаючи рішення про поновлення позивача на посаді ,в порушення вимог ст. 235 КЗпПУ, не вирішив питання про нарахування та відшкодування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (вимушеного прогулу) за період з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
02 грудня 2025 року, звільняючи позивача з роботи ,відповідач не виконав свого обов`язку по виплаті ОСОБА_1 всіх належних їй сум, зокрема, середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині поновлення її на посаді за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
З наведеного суд робить висновок,що відповідачем ані під час поновлення позивача на роботі в порядку вимог ст. 235 Кодексу законів про працю України,ані під час проведення остаточних розрахунків під час звільнення 02.12.2025 року в порядку вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України не було вирішено питання про відшкодування належної позивачці заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 за період часу з 20 березня 2024 року до 28 листопада 2025 року.
Зазначені обставини відповідачем під час розгляду справи не були спростовані,аргументи,висловлені представником відповідача в судовому засіданні,про обставини,які на його думку,завадили виконанню судового рішення в період з 20.03.2024 р.по 28.11.2025 р.,на висновки суду не впливають.
Частиною 7 статті 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було визначено, що Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України повинна сплати на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року в сумі 223036 (двісті двадцять три тисячі тридцять шість) гривень.
Місячний термін сплати відповідачем грошових коштів позивачці у добровільному порядку по вказаній частині постанови суду сплив 19 травня 2024 року.
З відповідача в примусовому порядку УДКСУ у Шевченківському районі були стягнуті вище зазначені кошти шляхом безспірного списання лише 14.11.2025 року, тобто через 18 календарних місяців , що підтверджується листом УДКСУ у Шевченківському районі від № 02-06-06/2034 та випискою з банку позивача від 18.11.2025 року про рух коштів по картці,та є підставою для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,.
Так,статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).
Відповідачем була допущена затримка у виплаті доходів (заробітної плати) більше 18 календарних місяців з дня набрання законної сили постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині сплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу,що є підставою для компенсації втрати частини доходів, обумовлених їх несвоєчасною виплатою.
Конституційний Суд України у абзаці 5 п. 2.2. Рішення від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.
В рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 Конституційний Суд України визначив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачається, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 було встановлено, що середньоденний заробіток позивача на момент його звільнення складав - 548,76 грн.
З урахуванням цього, сума компенсації за затримку у виплаті доходів (заробітної плати) з дня набрання законної сили постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині сплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» складає - 8955 грн. 95 коп.за наступним розрахунком: 
2022 рік :в вересні за 22 робочих дня – 548 грн., в жовтні за 21 робочий день – 548 грн., в листопаді за 22 робочих дня – 548 грн., в грудні за 21 робочий день – 548 грн.
2023 рік:в січні за 22 робочих дня – 548гр., в лютому за 20 робочих днів – 548 грн., в березні за23 робочих дня – 548 грн., в квітні за 20 робочих днів – 548 грн., в травні за 23 робочих дня – 548 грн., в червні за 22 робочих дня – 548 грн., в липні за 21 робочий день – 548 грн., в серпні за 23 робочих дня – 548 грн., в вересні за 21 робочий день – 548 грн., в жовтні за 22 робочих дні 548 грн., в листопаді за 22 робочих дні – 548 грн., в грудні за 21 робочий день – 548 грн.
2024 рік:в січні за 23 робочих дня – 548 грн.,в лютому за 21 робочий день – 548 грн., в березні за 21 робочий день – 548 грн., в квітні за 15 робочих днів – 548 грн.
Обчислення сум компенсації в 2022 році: вересень 12056 х 10,88 : 100 = 1311,69; жовтень 11508 х 8,81 : 100 = 1013,85; листопад 12056 х 7,84 : 100 = 945,19; грудень 11508 х 6,99 : 100 = 804,40.
В 2023 році: січень 12056 х 6,35 : 100 = 765,55; лютий 10960 х 5,5 : 100 = 602,80; березень 12604 х 4,77 : 100 = 601,21; квітень 10960 х 3,22 : 100 = 352,91; травень 12604 х 3,02 : 100 = 380,64; червень 12056 х 2,5 : 100 = 301,40; липень 11508 х 1,69 : 100 = 194,48; серпень 12604 х 1,69 : 100 = 213,00; вересень 11508 х 2,31 : 100 = 265,83; жовтень 12056 х 3,24 : 100 = 390,61; листопад 12056 х 2,42 : 100 = 291,75; грудень 11508 х 1,91 : 100 = 219,80.
В 2024 році: січень 12604 х 1,20 : 100 = 151,24; лютий 11508 х 0,8 : 100 = 92,06; березень 11508 х 0,5 : 100 = 57,54.
Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року (далі - Порядок).
Абзацом 1 п. 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Згідно з абзацом 2 п. 4 Порядку, щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. Необхідні для обчислення сум компенсації індекси споживчих цін (до попереднього місяця) оприлюднено на офіційному вебсайті Держстату за посиланням: https://ukrstat.qov.ua/.
Аналогічні правові висновки щодо підстав та алгоритму визначення розміру компенсації за затримку у виплаті доходів були викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, а також у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 та рішенні Верховного Суду від 11 квітня 2025 у справі № 280/8933/24 (адміністративне провадження № Пз/990/14/24).
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України установлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п.9 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частина 1 ст. 23 Цивільного кодексу України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 2.3. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 визначено, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях: 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.
Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає : у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
26 серпня 2022 року відповідачем було прийняте незаконне рішення про звільнення позивача з роботи.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 порушені права позивача на працю були поновлені та зобов`язано відповідача поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу нормотворчої діяльності та взаємодії з Кабінетом Міністрів України Департаменту правового забезпечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, стягнути на користь останньої середній заробіток за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року в сумі 223036 (двісті двадцять три тисячі тридцять шість) гривень, допустити негайне виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Обставини незаконного порушення трудових прав позивача, які в подальшому спричинили заподіяння моральної шкоди підтверджуються постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 та постановою Верховного Суду від 08.05.2025 року по справі № 336/5554/22.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 80 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Судом встановлено,що відповідач безпідставно та протиправно не виконав постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді та здійснення виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року в сумі 223036 (двісті двадцять три тисячі тридцять шість) гривень, що є додатковими підставами для стягнення моральної шкоди, оскільки порушені права позивача як працівника були поновлені лише 28 листопада 2025 року, тобто після спливу 18 календарних місяців, що спричинило виникнення додаткових негативних емоцій та душевних переживань, відчуття безпорадності та повного свавілля з боку відповідача як роботодавця.
Обставини безпідставного не виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2024 року по справі № 336/5554/22 в частині негайного поновлення безпідставно порушених трудових прав позивача підтверджуються наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України «Про поновлення на посаді ОСОБА_2 » від 28.11.2025 року №572-К, листом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту судноплавства України № 19773/08-1/15-25 від 01.12.2025 року.
Суд виснує,що внаслідок протиправних дій відповідача, які виразилися у формі незаконного звільнення, невиплати їй в добровільному порядку належного середнього заробітку за час вимушеного прогулу період з 29 серпня 2022 року до 19 березня 2024 та безпідставного не поновлення на роботі, була заподіяна моральна шкода.
Так,внаслідок протиправних дій відповідача, позивач протягом тривалого часу, починаючи з 26.08.2022 року (дата незаконного звільнення) була змушена досить тривалий час докладати зусиль для організації свого життя.
Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Так,підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Норми Кодексу законів про працю України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. 
Відповідно до вимог ч.4 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Аналогічні правові висновки щодо наявності підстав для відшкодування працівнику моральної шкоди заподіяної внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця в порядку вимог ст. 237-1 КЗпПУ були викладені в постановах Верховного Суду : від 02.04.2024 року у справі № 520/6577/17, від 19.10.2023 року у справі № 200/12242/21, від 06 вересня 2023 року у справі № 707/2717/21, від 12 листопада 2020 року у справі № 369/9301/18, від 27 листопада 2020 року у справі № 191/1052/18.Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
В пункті 84 постанови від 22 січня 2025 по справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (заява № 42255/04 від 1 липня 2010 року) зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
На підставі вище викладеного, позивач вважає що сатисфакція заподіяної їй моральної шкоди пов`язаної з незаконним звільненням позивача з роботи, тривалим та безпідставним невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі в розмірі 30000 гривень відповідає вимогам розумності і справедливості та є одним із засобів ефективного юридичного захисту порушених прав.
За обставинами справи,в період вимушеного прогулу,не погоджуючись із незаконним звільненням, позивачка змушена була доводити незаконність свого звільнення,в той же час вимушена була і шукати роботу як джерело для забезпечення достатнього рівня життя, що вимагало від неї прикладати додаткові зусилля та змінити звичний спосіб життя.
Залишившись без роботи та доходів,позивачка очевидно переживала негативні емоції та душевні переживання щодо подальшої організації свого життя.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того – у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.
Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Аналізуючи наведене, суд встановив,що обставини ,на які посилається позивачка в обґрунтування позову в цій частині,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачці внаслідок незаконного звільнення,безпідставного зволікання у поновлені на роботі ,невиплата грошової компенсації протягом тривалого часу дійсно завдана моральна шкода.
Виконання судового рішення про поновлення її трудових прав більше ніж через півтора року після його прийняття створило для позивачки ситуацію правової невизначеності та відчуття непотрібності для суспільства,змусило проявляти наполегливість у відстоюванні своїх прав,додатково пережити нервові хвилювання,а життєва перспектива ,пов`язана протягом останніх щонайменше 2-х років із оскарженням незаконних дій роботодавця в судовому порядку ,очевидно пригнічує та змушує змінити нормальний спосіб життя.
Вирішуючи питання розміру відшкодування моральної шкоди, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.
Відтак,враховуючи,що завдана позивачці моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою нею роботи і доходів як джерела існування,що є фундаментальними благами у суспільстві ,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачці можливості втрачене благо відновити.
Заявлена нею сума 30 000 гр. відповідає обставинам справи та є адекватною нанесеній моральній шкоді, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.
Аналізуючи суть самого порушення прав позивачки,що сталося в умовах особливого періоду в країни,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачці моральної шкоди 30000 гр.,що є необхідним для компенсації її немайнових втрат.
Заперечення представника відповідача проти позову,які аргументовані обставинами,що склалися у країні,та кадровими змінами,що відбулися у відповідача,суд не вважає суттєвими,оскільки вони не містять передбачених законом підстав на спростування вимог позивачки.
Вирішуючи питання судових витрат в частині судового збору,суд керується наступним.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
З урахуванням чого позивач звільнена від попередньої сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що відповідно складає - 1211 грн. 20 коп.
Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відповідно до чого за кожну позовну вимогу майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 968,96 грн. з розрахунку (1211,20 х 0,8).
Таким чином за позовні вимоги майнового характеру про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 8955, 95 грн. позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 968, 96 грн. та за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 30000 грн. 00 коп. сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн.,а всього сплачено при зверненні до суду судовий збір по зазначеним позовним вимогам майнового характеру 1937 грн. 92 коп. з розрахунку (968,96 + 968,96).
Згідно з ч. 1, 2, абз. 1 ч. 8, ч. 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Враховуючи наведені положення ст.141 ЦПК України,при задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, судовий збір у розмірі 2913 гр.17 коп.(з розрахунку 242 764 гр.*1,5%=3641 гр.46 коп.*0,8%) підлягає стягненню з відповідача на користь держави. 
Судовий у розмірі 1937 грн. 92 коп., сплачений позивачкою при зверненні до суду, при задоволенні позову в частині позовних вимог майнового характеру,суд стягує з відповідача на користь позивачки.
Позивачем також у позовній заяві повідомлено суд про наявність витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 гр.,які заявлено до стягнення з відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав на те,що ,на його думку,такі витрати позивачу не компенсуються за відсутності детального розрахунку заявленої до стягнення суми. 
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар у адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду,збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Матюха Д.М., що підтверджується ордером № 107648,виданим на підставі договору б/н від 03.11.2025р.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно роз`яснень,наведених у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляд у цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу,надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно розрахунку гонорару на відшкодування витрат на правничу допомогу по договору б/н від03.11.2025р.,запопередньоюдомовленістю адвоката з клієнтом година роботи адвоката оплачується у розмірі 1000 гр.
Згідно опису робіт(наданих послуг)орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу складає 10000 гр.(10 годин роботи адвоката ,що виконана та оплачується*1000 гр.) 
18.12.2025 р.між адвокатом МатюхоюД.М.та СіліноюА.С.було підписано Акт здачі-приймання послуг за Договором про надання правничої допомоги б/нвід 03.11.2025 р., згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв послуги у відповідності до наведеного вище розрахунку,загальна вартість яких становить 10 000 гр.,була оплачена по товарному чеку від 23.12.2025 р.
Наявні у матеріалах справи докази спростовують заперечення представника відповідача про відсутність розрахунку витрат на правничу допомогу та їх розмір.
Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримала правову допомогу від адвоката Матюхи Д.М., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі.
Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,в тому числі участь у судових засіданнях,керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, заявленої у справі ціни позову та значення справи для сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.4,80,81, 258, 263-265, 268, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-
ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України-задовольнити повністю. 
Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 20 березня 2024 року по 28 листопад 2025 року в сумі 242764 (двісті сорок дві тисячі сімсот шістдесят чотири ) гривень.
Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 8955 (вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 95 копійок компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди.
Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1937 грн. 92 коп.та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп.
Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь Держави судовий збір у розмірі 2 913(дві тисячі дев`ятсот тринадцять)гривень 17 копійок.
Відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України,зазначаються наступні відомості:
Позивачка ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ).
Відповідач:Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України , проспект Берестейський,14 м.Київ 01135 (код ЄДРПОУ - 41886120). 
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 27.04.2026 року.

Суддя         Ю.А.Галущенко