ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2807/26 Справа № 185/8735/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/8735/25 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Перекопського М.М., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він тривалий час знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та за час роботи на даному підприємстві отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював.
На підтвердження своїх доводів позивач надав довідку МСЕК, згідно якої йому 22 квітня 2010 року первинно та безстроково встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі – 65%, з яких 55% - по радикулопатії з дефартрозами, 5% - по ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легень), 5% - туговухість, та з 22 квітня 2010 року встановлено третю групу інвалідності безстроково.
Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 245 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 130 000 грн. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним і необґрунтованим.
Зазначає, що у матеріалах справи №185/8735/25 відсутні докази, які б підтверджували обмеження способу життя ОСОБА_1 внаслідок професійного захворювання.
Також зазначає, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, виникло з моменту встановлення втрати професійної працездатності первинним оглядом на МСЕК, тобто з 22 квітня 2010 року, однак, до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся лише у серпні 2025 року, тобто майже через 16 років після встановлення йому втрати професійної працездатності. При цьому, тривалість не звернення до суду з таким позовом впродовж майже 16 років позивачем взагалі не обґрунтована.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на практику апеляційного суду у постанові Дніпропетровського апеляційного суду по справі №185/8443/24 від 03 червня 2025 року, щодо необхідності обґрунтування тривалості строку не звернення з позовом.
Звертає увагу, що заявляючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 245 000,00 грн, позивач наполягав на тому, що внаслідок професійного захворювання він відчуває постійні страждання, його нормальні життєві зв`язки порушені та він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя. Проте, як вбачається з матеріалів справи, вони не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач з 2010 року та до моменту звернення до суду з даним позовом у 2025 році відчуває постійні моральні страждання та позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя. Крім того, ні сума вимоги, ні факт наявності у позивача з 2010 року та до теперішнього часу постійних моральних страждань, спричинених професійним захворюванням, не підкріплені доказами. Такі докази відсутні та позивачем суду не надані. 
Звертає увагу, що позивачем не надано жодного медичного висновку експерта щодо змін його психологічного стану та виникнення в нього психологічного дискомфорту та порушення душевної рівноваги, які зазначені в позові. Проте, саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі даними правопорушенням, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань.
Вказує, що не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях. 
Суд першої інстанції при ухваленні рішення про часткове задоволення позову не врахував зазначене вище, внаслідок чого безпідставно, без будь-яких доказів, визнав встановленим, що позивач відчуває моральні страждання, які обмежують його можливість в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу призводить до зниження якості життя та зменшення благ. Таким чином, оскільки відсутні докази того, що позивач з 2010 року і до теперішнього часу відчуває постійні моральні страждання та позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, то відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання. 
У зв`язку з чим просила рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди – відмовити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мотуз О.В., скористався своїм правом, та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується із позицією відповідача, викладеною у скарзі та вважає рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року законним та обґрунтованим.
Зазначає, що заподіяна позивачу моральна шкода полягає у тому, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок хронічного професійного захворювання, порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, а також працювати та забезпечувати собі гідне життя. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отримане професійне захворювання має негативний вплив не лише на працездатність позивача, а й загалом на можливість організовувати своє життя. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. 
Вина відповідача у виникненні в позивача хронічних професійних захворювань встановлена в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 08 квітня 2010 року в п.17, зокрема встановлено, що відповідачем як роботодавцем допущено перевищення встановлених норм дії шкідливих факторів на працівника.
Зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що матеріали справи не містять відомостей щодо вчинених ним правопорушень у сфері охорони праці, що він забезпечив безпечні та нешкідливі умови праці, наскільки це є обґрунтовано практично можливим. З даним твердженням позивач не погоджується та вважає дії відповідача неправомірними та такими, що призвели до не забезпечення виконання заходів по попередженню професійних захворювань, чим спричинив моральну шкоду позивачу. 
Вказує, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки в тому числі і відповідач як роботодавець, не забезпечив створення нешкідливих та безпечних умов праці, а тому наявна вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Більш того, у зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше. Отже, даний факт є належним та достатнім для встановлення наявності вини відповідача у вчинених ним правопорушеннях та підлягає відшкодуванню спричиненої працівникові моральної шкоди, завданої внаслідок хронічного професійного захворювання, у зв`язку із незабезпеченням безпечних та здорових умов праці.
Зауважує, що відповідач мав створити позивачу, належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. 
Позивачем в матеріалах справи зазначається, що моральна шкода йому заподіяна внаслідок набутих хронічних професійних захворювань, втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності. На підтвердження цих обставин подано належні та допустимі письмові докази, а саме копії акту хронічного професійного захворювання на підтвердження встановлення захворювань та обставин їх виникнення, довідок МСЕК на підтвердження втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності, документів із медичних закладів про проходження лікування. Позивачем надано переконливі та змістовні роз`яснення, в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода. 
Звертає увагу, що слід враховувати стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вимушені зміни в житті позивача у зв`язку з ушкодженням здоров`я є незворотними. 
Надані позивачем докази повною мірою підтверджують, що ушкодження здоров`я і отримання ним професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов`язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди з боку відповідача, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи.
В матеріалах справи були викладені всі обставини та страждання позивача у зв`язку з чим він вважає розумним, виваженим, справедливим та таким, що не призведе до збагачення відшкодування моральної шкоди у розмірі 245 000,00 грн. Розмір моральної шкоди позивач визначив виходячи зі своїх душевних страждань і саме такий визначений ним розмір відшкодування зможе покрити той негативний вплив, якого він зазнав на свій стан у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків. 
Звертає увагу, що аргументація відповідача про те, що страждання позивача «втратили актуальність» через 16 років після встановлення йому висновком МСЕК втрати працездатності в 2010 році, не має правового підґрунтя, оскільки п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, в якому зазначено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. 
У зв`язку з чим, просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - без задоволення.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач тривалий час працював у відповідача, що підтверджується копією його трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи.
Позивачем надано суду акт розслідування хронічного професійного захворювання з якого вбачається, що йому було встановлено діагноз професійних хронічних захворювань, які були викликані наявністю шкідливих умов праці. Також з акту вбачається, що особи, які порушили законодавство про охорону праці не встановлені, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурних підрозділів та керівників ділянок.
У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого 22 квітня 2010 року первинно та безстроково встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі – 65%, з яких 55% - по радикулопатії з дефартрозами, 5% - по ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легень), 5% - туговухість, 22 квітня 2010 року встановлено третю групу інвалідності безстроково.
Зазначені обставини підтверджуються відповідною випискою з акта освідування про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, яка міститься в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в такій частині, враховуючи необхідність для позивача у постійному лікуванні та реабілітації, наявності вимушених змін у його житті в зв`язку з професійним захворюванням.
З урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності – 65%, неможливість відновлення здоров`я позивача, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю професійного захворювання, суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 130000 грн., що на переконання суду, відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену втратою позивачем здоров`я на виробництві.
Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.
Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.
Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.
Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.
При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).
Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В даному випадку травмування в результаті нещасного випадку пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що надані позивачем письмові докази є належними і допустимими, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.
Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.

Так позивачу за висновком МСЕК від 22 квітня 2010 року первинно та безстроково встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі – 65%, з яких 55% - по радикулопатії з дефартрозами, 5% - по ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легень), 5% - туговухість, та встановлено третю групу інвалідності безстроково.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і відповідач повинен її відшкодувати.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 65%, який при переогляді залишився незмінний, стан здоров`я потерпілого і неможливість його відновлення, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для організації свого життя.
Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи відповідача що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем взагалі не обґрунтовано тривалість не звернення до суду з позовом впродовж майже 16 років відхиляються колегією суддів, оскільки це суперечить пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України, в якому закріплено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, тобто законодавцем закріплено право потерпілих осіб на компенсацію незалежно від часу, що минув. 
Доводи відповідача, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що відсутні докази того, що позивач з 2010 року і до теперішнього часу відчуває постійні моральні страждання та позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, внаслідок чого суд безпідставно, без будь-яких доказів, визнав встановленим, що позивач відчуває моральні страждання, які обмежують його можливість в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, колегія суддів відхиляє та зазначає, що втрата професійної працездатності це не одномоментний біль, а триваючий стан. Позивач не просто «зазнав болю 16 років тому», він щодня протягом 16 років обмежений у своїх можливостях. Необхідність щоденно долати труднощі, які не виникають у здорової людини, є підтвердженням глибини та сталості моральних страждань позивача. 
Доводи відповідача, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та обсягу спричинених позивачу моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача, не знайшли свого підтвердження і спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року у цивільній справі №185/8735/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.04.2026 року.

Головуючий суддя О.В.Агєєв