Тарутинський районний суд Одеської області 
_________________________________________________________________________
Справа №514/401/24
Провадження по справі № 2/514/69/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року    с-ще Бессарабське

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді – Тончевої Н.М., 
при секретарі – Чернєвій О.А.,
розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -
В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право на спадкове майно, що залишилось після смерті її матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на земельну частку (пай) розміром 1.00 умовний кадастровий гектар, який розташований на території Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області.
Свої вимоги мотивує тим, що згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД №005-23 КСП " Українець", на підставі рішення Калачівської сільської ради народних депутатів від 11 лютого 1997 року №6-ХХІІ передано землю у колективну власність розміром 2246.5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Згідно Акта робочої комісії по визначенню розміру земельного паю від 17 квітня 1997 року розмір земельного паю на кожного члена КСП в умовних кадастрових гектарах склав 5.28.
Відповідно до списку громадян членів КСП " Українець" Тарутинського району Одеської області, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД №005-23 – ОСОБА_2 ( № 284) отримала право на земельну частку (пай).
ОСОБА_2 на підставі рішення Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 15 травня 1997 року №168/97 належало право на земельну частку ( пай ) розміром 5.28 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі з земель, переданих у колективну власність колишнього КСП "Українець", що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0250818, виданим 23 травня 1997 року Тарутинською районною державною адміністрацією.
На підставі рішення виконавчого комітету Калачівської сільської ради від 26 квітня 1999 року №5 ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 3.81 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Калачівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №032133 виданим 10 жовтня 1999 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
Після смерті ОСОБА_2 позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ №333938, виданого 15 грудня 2004 року державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області отримала у спадщину земельну ділянку площею 3.81 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Однак, зазначила позивач, з Протоколу загальних зборів власників земельних паїв колишнього КСП «Українець» №1 від 29 березня 2018 року вбачається, що вирішено розпаювати землі колективної власності, які знаходяться в тимчасовій консервації між пайовиками згідно додатку до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Українець».
З Протоколу загальних зборів власників земельних паїв колишнього КСП «Українець» №2 від 04 листопада 2018 року вбачається, що вирішено, що кожному колишньому члену КСП «Українець» та їх спадкоємцям належить по 1.00 умовному кадастровому гектару.
При зверненні до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, позивачу було роз`яснено, що їй необхідно надати правовстановлюючі документи на спадкове майно.
Реалізуючи своє право спадкоємця позивач звернулась до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області з заявою про надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 1.00 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_2 , проте також отримала відмову з рекомендацією звернутися за захистом порушеного права до суду.
Зазначене вище стало підставою для звернення позивача до суду з зазначеним позовом.
В судове засідання позивач не з`явилась, позивач надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Представник відповідача Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що з позовом згоден та просить розглянути справу за його відсутністю.
Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. 
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Так, відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
06 жовтня 1976 року за актовим записом №13 виконавчим комітетом Калачівської сільської ради Тарутинського району Одеської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , внаслідок чого остання отримала прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостій про другого з подружжя.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що підтверджується: свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від16 серпня 1985 року та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 09 листопада 2003 року.
Згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД №005-23 КСП " Українець", на підставі рішення Калачівської сільської ради народних депутатів від 11 лютого 1997 року №6-ХХІІ передано землю у колективну власність розміром 2246.5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Згідно Акта робочої комісії по визначенню розміру земельного паю від 17 квітня 1997 року розмір земельного паю на кожного члена КСП в умовних кадастрових гектарах склав 5.28.
Відповідно до списку громадян членів КСП " Українець" Тарутинського району Одеської області, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД №005-23 – ОСОБА_2 ( № 284) отримала право на земельну частку (пай).
ОСОБА_2 на підставі рішення Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 15 травня 1997 року №168/97 належало право на земельну частку ( пай ) розміром 5.28 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі з земель, переданих у колективну власність колишнього КСП "Українець", що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0250818, виданим 23 травня 1997 року Тарутинською районною державною адміністрацією.
На підставі рішення виконавчого комітету Калачівської сільської ради від 26 квітня 1999 року №5 ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 3.81 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Калачівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №032133 виданим 10 жовтня 1999 року.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 22 листопада 1999 року Калачівською сільською радою Тарутинського району Одеської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 12 червня 2004 року виконкомом Калачівської сільської ради Тарутинського району Одеської області.
Після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ №333938, виданого 15 грудня 2004 року державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області отримала у спадщину земельну ділянку площею 3.81 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Однак, з Протоколу загальних зборів власників земельних паїв колишнього КСП «Українець» №1 від 29 березня 2018 року вбачається, що вирішено розпаювати землі колективної власності, які знаходяться в тимчасовій консервації між пайовиками згідно додатку до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Українець».
З Протоколу загальних зборів власників земельних паїв колишнього КСП «Українець» №2 від 04 листопада 2018 року вбачається, що вирішено, що кожному колишньому члену КСП «Українець» та їх спадкоємцям належить по 1.00 умовному кадастровому гектару.
При зверненні до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, позивачу було роз`яснено, що їй необхідно надати правовстановлюючі документи на спадкове майно, що підтверджується листом №34/02-14 від 16 січня 2024 року.
Реалізуючи своє право спадкоємця позивач звернулась до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області з заявою про надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 1.00 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_2 , проте також отримала відмову з рекомендацією звернутися за захистом порушеного права до суду, що підтверджується листом №О-934/01-21 від 30 листопада 2023 року.
Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України.
Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який скористався своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті її матері.
Разом з цим її право порушене, оскільки вона позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє усіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя спадкодавець не оформив належним чином своє право на дві земельні частки (паї) розміром 1.00 у.к.га під багаторічними насадженнями.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування, права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).
Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.
Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.
Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай):
колишні члени колективних сільськогосподарських підприємства, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариства, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємства, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;
громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Також ч 3 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено у судовому порядку.
Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Стаття 3 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ визначає підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).
Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.
Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), яка належить їм по праву, подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).
В разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Як роз`яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю.
Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що спадкодавець ОСОБА_2 мала право земельну частку (пай) розміром 5.28 умовних кадастрових гектарів, на які, на підставі сертифікату, був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку зі складом сільськогосподарських угідь у виді ріллі розміром 3.81 га, при цьому оригінали сертифікату був вилучений, оскільки замість нього видано державний акт. Проте, за життя спадкодавець, не зміг реалізувати своє право на земельні частки (паї) зі складом сільськогосподарських угідь у виді багаторічних насаджень, та не отримав відповідного державного акту. З огляду на зазначене, позивач, згідно вимог чинного законодавства, успадкував дане право, яке підлягає захисту у судовому порядку.
Згідно ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст.152 Земельного Кодексу України. Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.
Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.
Згідно п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Відповідно до приписів ст.1275 ЦК України у випадку прийняття спадщини слід враховувати, що не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.
Так, враховуючи, що після смерті ОСОБА_2 , спадщина у вигляді земельної ділянки площею 3.81 га, яка належала їй згідно рішення виконавчого комітету Калачівської сільської ради №5 від 26 квітня 1999 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №032133, успадкована спадкоємцем ОСОБА_1 , ніхто більше з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 не звертався, прийняття спадщини за умовою чи застереженням не допускається, спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину, суд вважає за можливе визнати за позивачем право на зазначене спадкове майно за законом. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,81,89,141,264,265,268,272, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 в порядку спадкування за законом право на земельну частку ( пай ) без визначення меж в натурі площею 1.00 умовний кадастровий гектар, що розташована на території Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області, та належала спадкодавцю ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя      Н.М. Тончева