ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7171/24 Головуючий суддя І інстанції Пашнєв В. Г.
Провадження № 22-ц/818/128/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 05 березня 2025 року у справі №642/7171/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернулося через підсистему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 у розмірі 85 330,00 грн та судових витрат, що складаються з судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 26.10.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №339955723 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Відповідно до п.1.1 Договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 22 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику.
Відразу після вчинених дій відповідачки, а саме 26.10.2021, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 22 000,00 грн на банківську карту № НОМЕР_1 , що, в свою чергу, є доказом того, що відповідачка прийняла пропозицію кредитодавця ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Як зазначено у позові, первісний кредитор свої зобов`язання з надання грошових коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень.
Загальна сума заборгованості на момент подання позовної заяви за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 становить 85 330,00 грн, з яких: 22 000,00 грн – заборгованість за кредитом, 63 330,00 грн – заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчувався 28.11.2019.
28.11.2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії Договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови Договору залишилися без змін.
31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк Договору до 31.12.2021. 
В даній Додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та №28/1118-01.
31.12.2021 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 
31.12.2022 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 
31.12.2023 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2024 року.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №170 від 25.01.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, «ТОВ Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки на загальну суму 66 317,60 грн.
23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №23/0224-01, строк дії якого закінчувався 31.12.2024.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024 до Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024, від ТОВ Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 85 330,00 грн.
04.09.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу №04/09/24, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.
Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу 04/09/24 від 04.09.2024, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 85 330,00 грн.
Під час передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідачки в розмірі 85 330,00 грн, що стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник позивача – адвокат Тараненко А.І. подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, та в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, просить вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, та не відповідає обставинам справи.
Наголошує, що у Договорах факторингу чітко визначено, що моментом набуття права вимоги є підписання Реєстру прав вимог або Акту прийому-передачі реєстру боржників до відповідного договору.
Вказує, що права вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі Реєстру, який оформлений належним чином.
Зазначає, щоукладення Договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з ОСОБА_1 від 26.10.2021 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким Договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору Договір факторингу був чинним.
Робить висновок, що у зв`язку з цим позивач належним чином довів факт переходу права вимоги.
Зауважує, що у чинному законодавстві немає прямої вказівки на те, що право вимоги переходить лише після оплати. Стаття 1077 ЦК України, яка регулює факторинг, лише встановлює обов`язок сплати за договором факторингу, але не визначає момент переходу прав. Це дозволяє сторонам договору самостійно визначати, коли відбувається перехід права вимоги, що відповідає загальному принципу свободи договору, закріпленому в цивільному праві.
Посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою право вимоги може перейти раніше фактичної оплати, якщо це передбачено договором.
Робить висновок, якщо в договорі не зазначено, що право вимоги переходить тільки після оплати, то відсутність платежу не впливає на сам перехід права. У такому випадку фактор просто залишається боржником за оплатою, але це не означає, що право вимоги до боржника не перейшло. Таким чином, за наявності підписаного Реєстру та інших документів можна доводити, що право вимоги перейшло, навіть, якщо фактична оплата ще не відбулася.
Таким чином, вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Щодо судових витрат зазначає, що позивач у зв`язку з розглядом справи поніс витрати у розмірі 18 056,00 грн. Наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат:
судовий збір за подання позовної заяви – 2 422,40 грн та за подання апеляційної скарги – 3633,60 грн; витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, становлять 6 000,00 грн та пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції – 6 000,00 грн. Зауважує, що зазначені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, необхідно покласти на відповідачку.

У додаткових поясненнях представник ТОВ «Юніт Капітал» Хлопкова М.С. просить врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07.01.2026 у справі №727/2790/25.
Звертає увагу, що у цій постанові було зроблено висновок щодо правомірності переходу права вимоги на підставі Договору факторингу №28/1118-0128 від 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», та вказано, що до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду не повністю відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини за кредитним договором №339955723 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 виникли 26.10.2021, тобто значно пізніше, ніж було укладено Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, у якому предмет Договору не індивідуалізовано належним чином.
Крім того, суд вказав, що майбутні вимоги не є предметом Договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, тому і право вимоги за кредитним договором із ОСОБА_1 , який укладено 26 жовтня 2021 року, не могло входити до нього.
Відтак, суд першої інстанції вважав, що право вимоги до ОСОБА_1 вказано лише у Витягу з реєстру прав вимоги і не існувало на момент укладення Договору факторингу від 28 листопада 2018 року. Вимога на момент укладення Договору мала бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо ОСОБА_1 на момент укладення Договору факторингу від 28 листопада 2018 року не існувало, а відповідно до п.2.1, згідно з умовами цього Договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
Крім того, суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження оплати за Договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, як і за іншими Договорами факторингу.
При цьому суд першої інстанції покликався на правові висновки, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, згідно з якими належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Враховуючи, що позивачем не було доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс», суд дійшов висновку, що наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до позивача – ТОВ «Юніт Капітал».
Такі висновки суду першої інстанції не повністю відповідають встановленим обставинам справи, наданим позивачем умовам Договорів факторингу, суд у нерелевантний спосіб застосував правові висновки Верховного Суду та помилився із застосуванням норм матеріального права.

Так, матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 26.10.2021 було укладено кредитний договір №339955723.
Відповідно до п.1.1 Договору, кредитодавець зобов?язується надати позичальникові кредит на суму 22 000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Відповідно до п. 1.2 Договору, кредит надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником. У випадку надання кредиту не в день укладення Договору, загальний строк надання кредиту автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору по відношенню до дати надання кредиту.
Відповідно до листа АТ «Таскомбанк», 26.10.2021 на банківську карту № НОМЕР_1 були переведені грошові кошти у сумі 22 000 грн. 00 коп.
Відповідно до платіжного доручення №62038ef8-04b5-4cb5-afd7-d8493f19b7ac від 26.10.2021, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перераховано на рахунок № НОМЕР_1 кошти в розмірі 22 000 грн. 00 коп.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021, який здійснений ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», сума заборгованості на момент відступлення права вимоги становила 68 459,60 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 22 000,00 грн та відсотків у розмірі 46 459,60 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021, який здійснений ТОВ «Таліон Плюс», сума заборгованості на момент відступлення права вимоги ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» становила 85 330,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 22 000,00 грн, та відсотків у розмірі 63 330,00 грн.
Як зазначено у позові, ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором, а тому сума заборгованості залишилась незмінною від попереднього кредитора, а саме у розмірі 85 330,00 грн.
28.11.2018 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено Договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (п.2.1 Договору). Право вимоги означає всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (п.1.3 Договору). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку (п.4.1 Договору). Договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п.8.1 Договору). Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього Договору, та закінчується 28.11.2019, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором (п.8.2 Договору).
28.11.2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії Договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови Договору залишилися без змін. 
31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк Договору до 31.12.2021.
31.12.2021 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії Договору до 31.12.2022.
31.12.2022 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії Договору до 31.12.2023.
31.12.2023 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії Договору до 31.12.2024.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №170 від 25.01.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, «ТОВ Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки на загальну суму 66 317,60 грн.
23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №23/0224-01, строк дії якого закінчувався 31.12.2024.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024 до Договору факторингу № 23/0224-01 від 23.02.2024, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 85 330,00 грн.
04.09.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу №0409/24.
Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №0409/24 від 04.09.2024, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 85 330,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).

Нормою ст.639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Суб`єкти електронного документообігу використовують електронні підписи у випадках, встановлених законодавством, або за домовленістю між відповідними суб`єктами.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин – дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

За змістом статті 12 цього Закону , якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що відповідно до вимог ч.1 ст.638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, а такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) укладено Договір факторингу №28/1118-01, п.2.1 якого передбачено, що згідно з умовами цього Договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

У п.1.3 Договору факторингу №28/1118-01 визначено, що право вимоги – всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому.

Пунктом 1.2 Договору факторингу №28/1118-01 визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до Договору, а саме в Реєстрах прав вимоги.

Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку (п.4.1 Договору факторингу №28/1118-01). Проте суд першої інстанції залишив ці положення Договору поза увагою.

Цей Договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п.8.1 Договору факторингу №28/1118-01).

28.11.2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії Договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови Договору залишилися без змін.

31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, яка продовжила строк Договору до 31 грудня 2021 року. У цій Додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та №28/1118-01.

31.12.2021 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.

31.12.2022 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.

31.12.2023 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №170 від 25 січня 2022 року на виконання Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», за №795 зазначено боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №339955723 від 26.10.2021, загальна заборгованість 66 317,60 грн (а.с.17 на зв.).

Таким чином, право вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 стосовно ОСОБА_1 перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» в день підписання ними Реєстру прав вимог №170 від 25 січня 2022 року.
Суд першої інстанції всупереч статті 89 ЦПК України не надав належної оцінки вказаним обставинам справи та не встановив, що оскільки строк дії Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 був неодноразово продовжений, не можна вважати, що кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений після спливу строку дії Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Отже, висновки суду щодо цього є помилковими.

23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №23/0224-01, зі строком дії до 31.12.2024.

Згідно з п.2.1 Договору факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.

Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному Додатку (п.4.1 Договору факторингу №23/0224-01).
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23 лютого 2024 року до Договору факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс», за №10881 зазначено боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №339955723 від 26.10.2021, загальна заборгованість 85 330,00 грн (а.с.37 на зв.).

Отже, право вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 стосовно ОСОБА_1 перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» з моменту підписання ними Реєстру прав вимог №1 від 23 лютого 2024 року.
04.09.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу №0409/24, згідно з умовами якого останньому відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Згідно з п.1.1 Договору факторингу №0409/24 від 04 вересня 2024 року, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило ТОВ «Юніт Капітал» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому, до третіх осіб – боржників. Перелік боржників зазначено в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1.

Відповідно до п.1.2 Договору факторингу №0409/24 від 04 вересня 2024 року, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.

На підтвердження переходу права вимоги до позивача до матеріалів справи долучено підписаний сторонами Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №0409/24 від 04 вересня 2024 року (а.с.48 на зв.).
Відповідно до Витягу з реєстру боржників від 04 вересня 2024 року до Договору факторингу №0409/24 від 04 вересня 2024 року, укладеного між ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», за №448 зазначено боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №339955723 від 26.10.2021, загальна заборгованість 85 330,00 грн (а.с.49 на зв.).

Таким чином, право вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 стосовно ОСОБА_1 перейшло від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» з моменту підписання ними Акта прийому-передачі Реєстру Боржників від 04.09.2024.
Колегія суддів звертає увагу, що умовами укладених Договорів факторингу передбачено перехід права вимоги з моменту підписання реєстру права вимоги чи акта прийому-передачі реєстру боржників та не пов`язано з оплатою за Договорами факторингу, проведення якої відтерміновано на визначений Договором строк. Слід зазначити, що встановлений порядок оплати не впливає на перехід права вимоги за кредитним договором. Це також є ознакою договору відступлення права вимоги (цесії), передбаченого п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, і не свідчить про відсутність права вимоги у позивача, яке він набув на підставі вищевказаних Договорів, за якими право вимоги було передано на умовах відстрочення платежу, що, у свою чергу, відповідає правовим висновкам, висловленим у постановах ВП ВС від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та від 08.08.2023 у справі №910/8115/19.

Суд першої інстанції всупереч вимогам ст.89 ЦПК України на вищевказані обставини помилково не звернув уваги, внаслідок чого безпідставно вважав, що у нових кредиторів за Договорами факторингу та у позивача відсутнє право вимоги. Посилання суду на відповідні правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення факту оплати за договором факторингу стосувались інших обставин справи, в яких, на відміну від умов Договорів факторингу у даній справі, така підстава (оплата на день підписання акту прийому-передачі прав вимоги) прямо була передбачена у відповідних договорах. Отже, таке посилання суду першої інстанції також було нерелевантним до обставин цієї справи.

Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі вбачається, що відбулася заміна кредитодавця на підставі укладених Договорів, а тому до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .

Стосовно суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала, проти факту отримання кредитних коштів не заперечувала та жодних доказів на спростування обставин, викладених позивачем, у тому числі щодо нарахування відсотків, до суду не надала.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

За змістом ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України, докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливого розгляду справи судом.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, позивач має в суді навести переконливі докази на підтвердження підстав позову та заявлених вимог, які з точки зору стороннього спостерігача розумно свідчать про те, що відповідні юридичні факти скоріше мали місце аніж – ні. Такий підхід відповідає загальним засадам цивільного законодавства, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, які застосовуються судом самостійно, незважаючи на відсутність заперечень відповідача, що випливає зі змісту принципу змагальності сторін, ст.12 ЦПК України, який заперечує концепцію «негативного» доказу.

Так, у постанові ВС від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 були наведені наступні правові висновки з цього приводу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд при цьому підтвердив власні аналогічні висновки, які були висловолені у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

У п.п.66-68 постанови ВС від 20.11.2024 у справі №686/28882/23 (провадження 61-13125св24) з цього приводу також були наведені наступні аналогічні висновки.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

З розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що за відповідачкою обліковується заборгованість за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 у розмірі 66 317,60 грн, з яких: 22 000,00 грн – тіло кредиту; 44 317,60 грн – нараховані проценти (а.с.64-65).
Так, згідно до п.1.7 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання до 25.11.2021.
Пунктом 1.8 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021 встановлено порядок пролонгації строку кредитування, який, зокрема, передбачає вчинення певних дій. Зокрема, сторони погодили, що встановлений у п.1.7 Договору строк Дисконтного періоду та, відповідно, строк надання Кредитної лінії може бути продовжено Позичальником ще на 30 днів шляхом здійснення протягом Дисконтного та Пільгового періодів оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо Позичальником в Особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку Дисконтного періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду на умовах, описаних у цьому пункті, не обмежена.
Сторонами також обумовлено, що за користування кредитом Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку, визначеного в п.1.7 Договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 116,80 процентів річних, що становить 0,32 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. За умови продовження строку Дисконтного періоду на умовах п.1.8 Договору з наступного дня після закінчення вказаного в п.1.7 Договору строку нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 389,46 процентів річних, що становить 1,07 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.
Відповідно до п.4.2 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, строк дії цього Договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.7 Договору. Строк дії Договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання кредиту, передбачених п.1.8 та п.1.12.1 Договору. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідачка виконала вимоги пункту 1.8 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, яким встановлено порядок пролонгації строку кредитування, та 26.11.2021 сплатила проценти за користування кредитом у розмірі 2 122,00 грн, чим активувала функцію продовження строку Дисконтного періоду.
Крім того, позивачем надано Довідку щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», в якій зазначено про вчинення дій ОСОБА_1 з метою продовження Дискотного періоду. Так, відповідачка 26.11.2021 здійснила оплату нарахованих процентів у сумі 2 112,00 грн, чим продовжила строк кредитування ще на 30 днів до 25.12.2021 (а.с.11 на зв.).
Отже, позивачем доведено належними та допустимими доказами, що обумовлений сторонами в кредитному договорі №339955723 від 26.10.2021 строк кредитування, тривалістю 30 днів, було продовжено.
Із зазначеного розрахунку також вбачається, що відповідачка 28.12.2021 та 05.01.2022 сплатила проценти у розмірах 20,00 грн та 10,00 грн відповідно, проте відповідно до умов кредитного договору цього було недостатньо, щоб продовжити Дисконтний період ще на 30 днів.
Разом з цим згідно з п.1.9.3 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, якщо Позичальник користуватиметься Кредитом після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.8 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання Кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 722,70 процентів річних, що становить 1,98 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого Позичальник зобов?язується сплатити Кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентними ставками за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду.
З огляду на вищевказане та у порядку ст.212 Цивільного кодексу України сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним Договором, щодо виникнення у Позичальника зобов?язань по сплаті процентів за Базовою процентною ставкою від дати отримання Кредиту по дату закінчення Дисконтного періоду, є факт продовження користування Кредитом понад строк Дисконтного періоду, з урахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду на умовах п.1.8 цього Договору.
Базова процентна ставка за користування Кредитом не застосовується протягом строку Дисконтного періоду, виключно за умови, якщо розмір Базової процентної ставки більший, ніж 1,98 процентів від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за Базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту Договору.
Відповідно до п.1.10 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, Позичальник зобов?язаний не пізніше останнього дня Дисконтного періоду (в Термін платежу), з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду, на умовах п.1.8 цього Договору, оплатити всі фактично нараховані на Термін платежу проценти за користування Кредитом протягом Дисконтного періоду.
Згідно з п.1.12.1 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, зобов?язання щодо повернення основної суми Кредиту переносяться на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов?язання Позичальника по оплаті основної суми Кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду.
Відповідно до п.1.12.2 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 1087,70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним.
Згідно з п.1.13 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, проценти, в розмірі, визначеному пунктами 1.9 або 1.12.2 Договору, нараховуються на фактичну суму залишку Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з першого дня надання Траншу за Договором та до дня фактичного повернення всієї суми Кредиту Позичальником.
З наведеного вбачається, що сторони у кредитному договорі погодили умови про автопролонгацію, відтак після 25.12.2021 (дата завершення Дисконтного періоду, з урахуванням продовження) правовідносини щодо продовження строку кредитування регулюються умовами щодо порядку автопролонгації строку кредиту, які мають бути виконані належним чином відповідно до умов Договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за їх відсутності – відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Колегія суддів також констатує, що відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, станом на дату закінчення строку кредиту, передбаченого п.1.8 Договору (25.12.2021), у відповідачки була наявна заборгованість за кредитом, відтак згідно з п.1.9.3 Договору відбулася автопролонгація строку кредитування. Загальна кількість автопролонгацій за цим Договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду (пункт 1.12.1).
З розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що нарахування відсотків здійснювалося з 26.10.2021 по 25.01.2022, без урахування 27.10.2021 та 28.12.2021. Цей період становить 90 календарних днів, а тому нарахування відсотків відбувалося у межах строків, визначених п.1.8 та п.1.12.1 Договору (два Дисконтних періоди, тривалістю 30 днів кожен, та автопролонгація строку кредитування у межах 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду). 
Таким чином, станом на 25.01.2022, тобто на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість відповідачки становила 66 317,60 грн, з яких: 22 000,00 грн – тіло кредиту; 44 317,60 грн – нараховані проценти.
У п.1.3 Договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», визначено, що право вимоги – це всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому.
Зазначене кореспондує зі статтею 1078 ЦК України, відповідно до якої предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Таким чином, ТОВ «Таліон Плюс», до якого перейшло право вимоги за Договором факторингу №28/1118-01, на підставі вищевикладених положень продовжувало нараховувати відсотки за користування кредитом з 26.01.2022 по 03.03.2022 у межах строку, визначеного п.1.12.1 кредитного договору №339955723 від 26.10.2021, тобто протягом 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду.

З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Таліон Плюс», вбачається, що станом на 23.02.2024, тобто на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», заборгованість відповідачки становила 85 330,00 грн, з яких: 22 000,00 грн – тіло кредиту; 63 330,00 грн – нараховані проценти (а.с.51).

При цьому з матеріалів справи вбачається, що наступні кредитори: ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» не здійснювали нарахувань після переходу до них прав вимоги до відповідачки.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідачки на його користь прострочену заборгованість за сумою кредиту у розмірі 22 000,00 грн та за процентами у розмірі 63 330,00 грн.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у загальному розмірі 85 330,00 грн, з урахуванням погоджених сторонами умов кредитування, включно з тілом кредиту, розміром базової відсоткової ставки за кожен день прострочення та періодом кредитування.

Даних про погашення відповідачкою цієї суми заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку матеріали справи не містять.

Висновки суду першої інстанції про відмову в позові зроблені з неповним з`ясуванням обставин справи, неналежним дослідженням та оцінкою наданих сторонами доказів, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому, згідно зі ст.376 ЦПК України, це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, позов ТОВ «Юніт Капітал» в частині стягнення заборгованості слід задовольнити повністю та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 у розмірі 85 330,00 грн.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України).

Так як позовну заяву та апеляційну скаргу в частині стягнення заборгованості задоволено, витрати на сплату судового збору за їх подання необхідно стягнути з відповідачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову позивачем ТОВ «Юніт Капітал» сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с.1).
За подання апеляційної скарги позивачем ТОВ «Юніт Капітал» сплачено судовий збір у сумі 3633,60 грн (а.с.295).
Заявлену по майновій вимозі ціну позову у розмірі 85 330,00 грн задоволено, що становить 100 %, а тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 6 056,00 грн судового збору, з яких: 2422,40 грн – за подання позовної заяви та 3633,60 грн – за подання апеляційної скарги.

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу: 6000,00 грн у зв`язку зі зверненням із позовом та 6000,00 грн за подання апеляційної скарги.

Матеріали справи свідчать, що інтереси ТОВ «Юніт Капітал» представляв адвокат Адвокатського бюро «Тараненко та партнери» Тараненко А.І. на підставі Договору про надання правничої допомоги №09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року та Додаткової угоди до нього, а також Довіреності від 22 лютого 2024 року (а.с.52-55, 72 на зв.).

Як вбачається з Акта прийому-передачі наданих послуг від 09 вересня 2024 року, адвокатським бюро надано ТОВ «Юніт Капітал» такі послуги: складання позовної заяви до боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 протягом 2 годин вартістю 5000,00 грн; вивчення матеріалів справи протягом 1 години вартістю 500,00 грн; надання усної консультації стосовно складання позовної заяви протягом 1 години вартістю 500,00 грн, загалом на суму 6000,00 грн (а.с.65 на зв.).

До суду апеляційної інстанції позивачем надано Довіреність від 04 грудня 2024 року на підтвердження представництва інтересів ТОВ «Юніт Капітал» адвокатом Тараненком А.І. та Акт прийому-передачі наданих послуг від 10 квітня 2025 року, згідно з яким адвокатським бюро надано ТОВ «Юніт Капітал» такі послуги: складання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 05 березня 2025 року у справі, в якій боржником є ОСОБА_1 , протягом 2 годин вартістю 6000,00 грн (а.с.110, 197).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року (справа №362/3912/18, провадження №61-15005св19).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц (провадження №61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі №724/318/21 (провадження №61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

З урахуванням складності та категорії справи (стягнення заборгованості за кредитним договором), обсягу наданих доказів, незмінності позиції представника позивача протягом розгляду справи судами обох інстанцій, а також складання позовної заяви та апеляційної скарги, які частково дублюють доводи одна одної, ця робота не вимагала від професійного адвоката значних зусиль та витрат часу. Послуги з усної консультації при складанні позовної заяви та ознайомлення з матеріалами справи фактично охоплюються послугою зі складання позовної заяви. При цьому, колегія суддів бере також до уваги, що у провадженні адвоката перебувають аналогічні справи за позовами товариства до інших осіб, що передбачено Додатковою угодою до Договору про надання правничої допомоги, тобто процесуальні документи у таких справах є типовими.
Враховуючи наведене, з огляду на те, що позов ТОВ «Юніт Капітал» задоволено, але також з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат і критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія дійшла висновку, що справедливим є стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, надану протягом розгляду справи судом першої інстанції, та 3 000,00 грн – протягом апеляційного перегляду справи, загалом – 7 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 05 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (юридична адреса: вул. Рогнідинська, буд. 4, літ. А, офіс 10, м. Київ, 01024, код ЄДРПОУ 43541163) заборгованість за кредитним договором №339955723 від 26.10.2021 у розмірі 85 330 (вісімдесят п`ять тисяч триста тридцять) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»: 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору та 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2026 року.
Головуючий – 
В.Б. Яцина.

Судді - 
О.В. Маміна.

Ю.М. Мальований.