ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
просп. Науки, 5, м. Харків, 61612, телефон/факс (057)702 10 79, inbox@lg.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м.Харків Справа № 913/321/23

Суддя господарського суду Луганської області Злепко Н.І., 
за участю секретаря судового засідання Марченко А.Є.,
від органу прокуратури: прокурор Хряк О.О.;
від позивача-1: не прибув;
від позивача-2: не прибув;
від відповідача-1: не прибув;
від відповідача-2: представник, адвокат Патюк С.О. (в режимі відеоконференції);
розглянувши справу за позовом Виконувача обов`язків керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури (вул. 8 Березня, буд. 2, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93404) в інтересах держави в особі
позивача-1 – Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (бульвар Дружби Народів, буд. 32, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93400)
позивача-2 – Північно-східного офісу Держаудитслужби (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 4 під`їзд, 10 поверх, м. Харків, 61022)
до відповідача-1 – Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради (вул. Єгорова, буд. 2Б, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93400)
відповідача-2 – Бучко Алли Вікторівни ( АДРЕСА_1 ), про визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору про закупівлю за державні кошти, застосування наслідків відповідної недійсності
ВСТАНОВИВ:
08.09.2023 виконувач обов`язків керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури (далі – прокурор) звернувся до Господарського суду Луганської області в інтересах держави в особі позивача-1 – Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі – позивач-1, Сєвєродонецька МВА) та позивача-2 – Північно-східного офісу Держаудитслужби, з позовом до відповідача-1 – Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради (далі – КНП “СМБЛ”) та відповідача-2 – Фізичної особи-підприємця Бучко Алли Вікторівни (далі – ФОП Бучко А.В.) про:
– визнання недійсним рішення уповноваженої особи Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради, оформлене протоколом його прийняття від 04.11.2022, про визначення Фізичної особи-підприємця Бучко Алли Вікторівни переможцем закупівлі медичних матеріалів ДК 021:2015:33140000-3 та намір укласти договір;
– визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 укладеного між Комунальним некомерційним підприємством “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Бучко Аллою Вікторівною;
– стягнення з Фізичної особи-підприємця Бучко Алли Вікторівни на користь Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради 501340 грн 00 коп., а з Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєверодонецької міської ради одержані ним за рішенням суду 501340 грн 00 коп. стягнути в дохід держави.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що 27.10.2022 КНП “СМБЛ” в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів з особливостями із закупівлі медичних матеріалів (ДК 021:2015:33140000-3) за кошти місцевого бюджету, ідентифікатор публічної закупівлі UA-2022-10-27-011916-а. За результатами проведеної процедури закупівлі рішенням уповноваженої особи КНП “СМБЛ”, оформленого протоколом від 04.11.2022, визнано переможцем ФОП Бучко А.В. та укладено договір від 10.11.2022 №65.
Рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.08.2020 №70/74-р/к у справі №44 визнано, що Фізична особа-підприємець Бучко Алла Вікторівна та Фізична особа-підприємець Костенко Олексій Віталійович вчинили порушення, передбачене ч.1 ст.50 та п.4 ч.2 ст.6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки конкурсних пропозицій та участі у процедурі закупівлі: медичне обладнання та вироби медичного призначення різні за кодом ДК 021:2015, 33190000-8, проведеній Комунальною установою “Попаснянська центральна районна лікарня”, за допомогою системи електронних закупівель “Prozorro” (ідентифікатор закупівлі в системі: UA-2018-10-30-000469-b).
Прокурор вказує, що на момент проведення процедури закупівлі - відкритих торгів з особливостями та укладення договору від 10.11.2022 №65 ФОП Бучко А.В. не відповідала кваліфікаційним критеріям до учасників та вимогам, установленим статтею 17 Закону України “Про публічні закупівлі”, відповідно до якої, замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо, зокрема, суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6,пунктом 1 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Прокурор з посиланням на приписи ст.ст.203, 215, 228 Цивільного кодексу України вважає рішення уповноваженої особи КНП “СМБЛ”, оформлене протоколом від 04.11.2022 та договір від 10.11.2022 №65 недійсними та просить застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з ФОП Бучко А.В. на користь КНП "СМБЛ" 501 340 грн 00 коп., а з КНП "СМБЛ" одержані ним за рішенням суду 501340 грн 00 коп. стягнути в дохід держави.
Розгляд даної справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 (у складі судді Косенко Т.В.) у позові виконувача обов`язків керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 – Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, позивача-2 – Північно-східного офісу Держаудитслужби, до відповідача-1 – Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради, відповідача-2 – Бучко Алли Вікторівни, про визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору про закупівлю за державні кошти та застосування наслідків відповідної недійсності, відмовлено повністю. 
Постановою Східного апеляційного Господарського суду від 19.02.2024 апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 у справі №913/321/23 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 у справі №913/321/23 залишено без змін. 
В подальшому постановою Верховного Суду від 22.10.2024 у справі №913/321/23 Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі №913/321/23 скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 і застосування наслідків недійсності, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Луганської області. В іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі №913/321/23 залишено без змін.
13.11.2024 до Господарського суду Луганської області повернулись матеріали справи №913/321/23.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження в справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2024 справу №913/321/23 передано на новий розгляд судді Злепко Н.І.
Ухвалою суду від 18.11.2024 прийнято справу № 913/321/23 до провадження. Визначено, що розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.12.2024.
12.12.2024 від представника відповідача-2 через підсистему “Електронний суд” надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що враховуючи обґрунтування прокурором пред`явлення позову необхідністю комплексного захисту інтересів держави в бюджетній сфері, інтересів держави в сфері розвитку добросовісної конкуренції, шляхом забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, відповідно до взятих на себе зобов`язань відповідно до Угоди про Асоціацію з ЄС, вважає, що в цьому випадку, прокурор має виступати самостійним суб`єктом в процесі, а саме Позивачем, адже жодному визначеному ним Позивачу не притаманні повноваження представляти інтереси держави в означених ним сферах.
Зазначив, що наслідками недійсності правочину, передбаченими ст.208 ГК України, є стягнення в дохід держави коштів (майна) за рішенням суду за своєю природою є заходом державного примусу, що застосовується до порушників, тобто мають ознаки, притаманні конфіскації майна, оскільки за своїм змістом і порядком передбачають примусове вилучення отриманого, і таке вилучення здійснюється на користь держави.
Також вказав на те, що жодним нормативно-правовим актом України не встановлено заборону суб`єкту господарювання (учаснику), який протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", подавати свої тендерні пропозиції для участі в закупівлі. Законом передбачені обмеження щодо визнання такого учасника переможцем, після розкриття тендерних пропозицій та його допуску до участі, а саме під час оцінки Замовником розкритої тендерної пропозиції. Обов`язком замовника є прийняття рішення про відмову такому учаснику в участі у процедурі закупівлі та відхилення поданої тендерної пропозиції. Якщо учасником і було допущено помилку при заповненні документів, та випадково зазначена невірна інформація, у Замовника виникав обов`язок встановити цю невідповідність, шляхом перевірки інформації, що перебуває в Публічному доступі та відхилити пропозицію такого учасника.
Зазначив про відсутність прямого умислу у сторін, на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
У запереченні посилається на те, що прокурором не доведена мета відповідача 2, укласти саме той правочин, який суперечить інтересам держави. При цьому прокурором взагалі не визначено, які саме протиправні наслідки настали у зв`язку із укладенням цього правочину враховуючи, що:
- Тендерних пропозицій від будь-яких інших учасників при проведенні відкритих торгів з особливостями із закупівлі медичних матеріалів (ДК 021:2015:33140000-3) за кошти місцевого бюджету, ідентифікатор публічної закупівлі UA-2022-10-27-011916-a не надходило, що спростовує посилання прокурора про намір Бучко А.В. усунути інших учасників ринкових відносин від участі в закупівлі.
- Цінова пропозиція ФОП Бучко А.В. в є нижчою, ніж очікувана вартість предмета закупівлі, визначеної замовником (відповідачем 1); прокурором недоведений факт придбання цієї продукції відповідачем 1 за завищеними цінами, що могло би свідчити про надмірне та нераціональне (неефективне) використання бюджетних коштів, порушення принципу максимальної економії та інше, що б свідчило про намір Бучко А.В. посягати на економічні засади здійснення закупівель;
- договір є виконаним, відповідно до змісту та умов договору і виконання прийнято кожною стороною, як належне.
Вказав, що зі всіх обставин що підлягає доказуванню, прокурором доведений виключно елемент укладення договору з особою, яка не мала відповідного права на його укладення. Але для визнання договору таким, що суперечить інтересам держави та суспільства, мають бути доведені й інші доказові елементи правової конструкції, що нерозривно пов`язані з протиправністю – це суперечність його меті, інтересам держави і суспільства та настання протиправних наслідків, яких прагнула Бучко А.В. або свідомо їх допускала.
Зазначив, що враховуючи обґрунтування позову прокурором комплексним захистом інтересів держави в бюджетній та конкурентних сферах і обраний спосіб захисту як дві послідовні односторонні реституції - є неприпустимим та неефективним.
Також відповідач-2 заявив клопотання про зупинення провадження у справі та зазначив, що ухвалою Верховного Суду від 13.11.2024 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передано справу №922/3456/23, з огляду на необхідність відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, про те, що встановлене в установленому порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсним договору, укладеного з переможцем закупівлі, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України, а також про наявність підстав для застосування правових наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, у разі визнання недійсним правочину, вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
12.12.2024 від Сєвєродонецької окружної прокуратури через підсистему “Електронний суд” надійшли пояснення, в яких підтримано викладені раніше позовні вимоги та зазначено, що договір від 10.11.2022 №65 укладений без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та порушує правові та економічні засади здійснення закупівель, робіт і послуг, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.
Прокуратурою зазначено, що в даному випадку, винна поведінка була допущена лише однією стороною договору - ФОП Бучко А.В., оскільки вона усвідомлювала або повинна була усвідомлювати протиправність прийняття участі у процедурі відкритих торгів з особливостями та укладенні договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та прагнула настання наслідків.
Прокурор вказав, що ФОП Бучко А.В., маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення договору про закупівлю товару № 65 від 10.11.2022 та одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, надала Замовнику недостовірні відомості та взяла участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, що прямо заборонено законом, внаслідок чого отримала бюджетні кошти в сумі 501340 грн 00 коп. (сума, яка була сплачена за договором). Оскільки у ФОП Бучко А.В. був умисел на порушення інтересів держави, а такий умисел був лише з її боку (КНП “СМБЛ” не мав умислу на укладання договору, який суперечить інтересам держави, оскільки був введений в оману Учасником), то замість загальної реституції в порядку ч. 1 ст.216 ЦК України мають застосовуватися спеціальні наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Зазначив, що з огляду на вищевикладене, ФОП Бучко А.В., як сторона недійсного договору, одержані на його виконання кошти в сумі 501 340 грн 00 коп. повинна повернути Комунальному некомерційному підприємству “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради, як іншій стороні договору, а отримані Комунальним некомерційним підприємством “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради на відшкодування кошти – підлягають стягненню в дохід держави.
Ухвалою суду від 16.12.2024 зупинено провадження у справі до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалено постанову від 19.12.2025 у справі 922/3456/23, щодо якої забезпечено доступ у Єдиному державному реєстрі судових рішень 23.12.2025.
Ухвалою суду від 29.12.2025 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 12.01.2026.
07.01.2026 від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення у справі, у яких він з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену в Постанові у справі № 922/3456/23 від 19 грудня 2025 року зазначив, що на підставі системного аналізу зазначених раніше позицій Верховного суду та застосованого прокурором обґрунтування недійсності правочину, порушенням ЗУ “Про публічні закупівлі” та ЗУ “Про захист економічної конкуренції”, Відповідач-2 вважає, що обраний прокурором спосіб судового захисту має на меті не відновлення порушеного права, а саме покарання Відповідача-2 за вчинене правопорушення.
Зазначив, що у раніше поданих письмових поясненнях відповідач-2 вказував щодо стадій проведення процедури закупівлі та відповідно моменту, на якому може бути відхилена тендерна пропозиція учасника, що підтверджує хибність тверджень прокурора про порушення Відповідачем-1 вимог ст.17 та 22 ЗУ “Про публічні закупівлі”, ст.4 ЗУ “Про захист економічної конкуренції”, що полягали у допущенні відповідача-2 до участі у відкритих торгах, в чому по суті і полягають порушення інтересів держави при укладанні спірного правочину.
Вказав, що враховуючи відсутність інших обґрунтувань порушення інтересів держави, прокурор фактично перекладає на суд обов`язок самостійно визначити склад правопорушення, розмір завданих державі збитків, наявність вини у діях відповідачів, форму такою вини та правове обґрунтування можливості застосування конфіскаційних наслідків, для недійсного правочину.
Також зазначив, що не всі порушення закону, що вчинені під час укладення договору, є такими, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства. Прокурором не доведена мета відповідача 2, укласти саме той правочин, який суперечить інтересам держави. Прокурором взагалі не визначено, які саме протиправні наслідки настали у зв`язку із укладанням цього правочину, враховуючи, що: 
- тендерних пропозицій від будь-яких інших учасників при проведенні відкритих торгів з особливостями із закупівлі медичних матеріалів (ДК 021:2015:33140000-3) за кошти місцевого бюджету, ідентифікатор публічної закупівлі UA-2022-10-27-011916-a не надходило, що підтверджено матеріалами справи, що спростовує посилання прокурора на намір БучкоА.В. усунути інших учасників ринкових відносин від участі в закупівлі;
- цінова пропозиція ФОП Бучко А.В. є нижчою, ніж очікувана вартість предмета закупівлі, визначеної замовником (відповідачем 1);
- прокурором недоведений факт придбання цієї продукції відповідачем-1 за завищеними цінами, що могло би свідчити про надмірне та нераціональне (неефективне) використання бюджетних коштів, порушення принципу максимальної економії та інше, що б свідчило про намір Бучко А.В. посягати на економічні засади здійснення закупівель;
- договір є виконаним, відповідно до змісту та умов договору і виконання прийнято кожною стороною, як належне.
Звернув увагу суду, що відкриті торги з особливостями із закупівлі медичних матеріалів (ДК 021:2015:33140000-3) ідентифікатор публічної закупівлі UA-2022-10-27-011916-a, було здійснено за кошти місцевого бюджету. Однак, у своєму позові прокурор просить стягнути кошти у дохід держави, а не бюджету територіальної громади, яку він опосередковано зазначає, обґрунтовуючи у якості позивачів 1 та 2 уповноважені органи у спірних правовідносинах.
Відповідач-2 наполягає, що визначений прокурором спосіб стягнення за начебто недійсним, як таким, що суперечить інтересам держави правочином, є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади, за кошти якої проводилась закупівля, так як перераховуються саме у дохід держави, а не повертаються до місцевого бюджету, у зв`язку з чим просить відмовити В.О. керівнику Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області в задоволенні позову у повному обсязі.
12.01.2026 через підсистему "Електронний суд" від прокуратури надійшли додаткові письмові пояснення, в яких прокурор зазначив, що на момент подання тендерної пропозиції та участі у торгах ФОП Бучко А.В. була обізнана про рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.08.2020 №70/74-р/к у справі №44 та подаючи неправдиву інформацію щодо непритягнення її протягом останніх трьох років до відповідальності за порушення, передбачене п.1 ст.50 та п.4 ч.2 ст.6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, вона усвідомлювала протиправність прийняття участі у процедурі відкритих торгів, а тому договір від 10.11.2022 № 65 укладений без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та порушує правові та економічні засади здійснення закупівель, робіт і послуг, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.
Щодо застосування наслідків недійсності договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 № 65 прокурор зазначив, що стаття 228 ЦК України не містить припису щодо обов`язкового встановлення вини сторін (сторони) правочину на підставі вироку суду у кримінальній справі. З посиланням на постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №911/2574/18, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 13.02.2018 у справі №910/1421/16, від 15.02.2018 у справі №911/1023/17, від 17.04.2018 у справі №910/1424/16 зазначив, що питання чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідними особами, як і спрямованість умислу осіб, може доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом.
Прокурор вказав, що у замовника будь-які дані, що свідчили б про притягнення учасника до відповідальності за порушення вимог Закону України “Про публічні закупівлі” та умисну поведінку, внаслідок якої ФОП Бучко А.В. було допущено до участі у відкритих торгах з особливостями, були відсутні.
Отже, в даному випадку, винна поведінка була допущена лише однією стороною договору - ФОП Бучко А.В., оскільки остання усвідомлювала або повинна була усвідомлювати протиправність прийняття участі у процедурі відкритих торгів з особливостями та укладенні договору, які суперечить інтересам держави і суспільства та прагнула настання наслідків. А отже ФОП Бучко А.В., як сторона недійсного договору, одержані на його виконання кошти в сумі 501340 грн 00 коп., повинна повернути КНП “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради, як іншій стороні договору, а отримані КНП “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради на відшкодування кошти – підлягають стягненню в дохід держави.
Щодо правомірності втручання у право відповідача мирно володіти своїм майном прокурор зазначив, що водночас ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку “сферу розсуду”, за винятком випадків, коли такий “розсуд” не ґрунтується на розумних підставах. До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. 
Вказав, що особа, яка має намір набути певні права повинна з особливою обачністю перевірити (у загальнодоступних межах) законність своїх дій. В іншому ж випадку, нехтуючи такими діями, вона допускає настання негативних наслідків, а її поведінка не може вважатися добросовісною. З посиланням на постанови Верховного суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19 зазначив, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Прокурор зазначив, що у даному спорі щодо закупівель за бюджетні кошти у чинному законодавстві України існують чіткі та зрозумілі законодавчі обмеження щодо осіб, які упродовж трьох років притягувалися до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів. Порушення ФОП Бучко А.В. прямих заборон, встановлених Законом України “Про публічні закупівлі”, не сумісні з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який встановлено Законом України “Про публічні закупівлі”, нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві. Отже завідомо незаконна мета дій ФОП Бучко А.В. полягала в тому, щоб уникнути встановлених Законом України “Про публічні закупівлі” обмежень, нівелювати ефективність їх результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору.
Також щодо правової природи оспорюваного правочину та нормативно-правового регулювання здійснення публічних закупівель прокурор зазначив, що за своєю правовою природою укладений між КНП “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради та ФОП Бучко А.В. договір про закупівлю товарів № 65 від 10.11.2022 є бюджетним зобов`язанням, оскільки публічна закупівля здійснювалась за кошти місцевого бюджету. 
Зазначив, що ефективне та прозоре використання бюджетних коштів, зокрема шляхом проведення процедур закупівель товарів, робіт та послуг у відповідності до вимог чинного законодавства становить безумовний інтерес держави, оскільки безпосередньо впливає на її соціально-економічний розвиток, забезпечення гарантій у сфері охорони здоров`я, освіти, соціального забезпечення найбільш незахищених верств населення. Практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України “Про публічні закупівлі”, метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.
Вказав, що відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 5 зазначеного Закону закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії, ефективності та пропорційності. Порушення вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, спрямованих на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, учасниками закупівель нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель. 
Прокурор з посиланням на ч. 3 ст. 228 ЦК України зазначив, що вона визначає особливі правові наслідки недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та застосування яких ставиться в залежність від наявності умислу у сторін, зокрема: 
1) при наявності умислу в обох сторін – в разі виконання правочину обома сторонами – в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного;
2) при наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (саме на цей випадок посилався прокурор у позові, заявляючи вимогу про стягнення бюджетних коштів шляхом запропонованої ним конструкції).
У зв`язку з чим, як зазначив прокурор позовні вимоги щодо визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти та застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, підлягають задоволенню.
12.01.2026 ухвалою суду продовжено підготовче провадження на 30 днів та відкладено судове засідання на 04.02.2026.
04.02.2026 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судове засідання у межах розгляду справи по суті на 05.03.2026. 
04.03.2026 від органу прокуратури найшло клопотання про зупинення провадження у справі, до закінчення розгляду Великою Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/20111/23 у зв`язку з постановленням ухвали Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/20111/23 щодо передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи.
В засіданні 05.03.2026 суд розглянув дане клопотання та вказав, що оскільки на час судового засідання відсутня інформація про прийняття Великою Палатою Верховного суду справи №910/20111/23 до розгляду чи про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати або про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верхового суду, а тому суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про зупинення провадження у справі. Після розгляду зазначеного вище клопотання, прокурором було заявлено клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Задля необхідності забезпечення реалізації завдань господарського процесу, дотримання прав сторін у контексті принципу правовладдя, що кожна сторона має право бути почутою, а також для ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, суд оголосив перерву у судовому засіданні до 31.03.2026.
30.03.2026 через підсистему «Електронний суд» повторно надійшло клопотання від 27.03.2026 про зупинення провадження у справі №913/321/23 до закінчення розгляду Великою Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/20111/23 у зв`язку з постановленням ухвали Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/20111/23 щодо передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи, яке судом розглянуто у судовому засіданні 31.03.2026 та відмовлено у його задоволенні.
В судовому засіданні 31.03.2026 взяв участь прокурор (прийняв участь зі стадії судових дебатів та виступив із заключним словом), позовні вимоги підтримав і просив позов задовольнити. Також в судовому засіданні в режимі відеоконференції взяла участь представник відповідача-2 - адвокат ПАТЮК СВІТЛАНА ОЛЕКСАНДРІВНА, яка заперечила проти задоволення позову. Інші учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом надсилання ухвали суду про поновлення провадження у справі та призначення судового засідання у їх кабінети у підсистемі “Електронний суд”.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи приписи постанови Верховного Суду від 22.10.2024 у справі №913/321/23, а також правові висновки, викладені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, суд зазначає наступне. 
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22.10.2024 у справі №913/321/23, направляючи рішення на новий розгляд вказав, що суди обох інстанцій обмежилися формальним посиланням на наявність умислу в обох сторін Договору, а не лише у ФОП Бучко А. В., що не врахував прокурор, формулюючи позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочину. За цих умов навіть “помилковість застосованих прокурором формулювань позовних вимог”, як зазначив суд апеляційної інстанції, не є таким, що спричиняє негативні наслідки для особи, яка звертається з позовом, оскільки неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону права на судовий захист (у цьому випадку інтересів держави), інакше порушується фундаментальне право на справедливий суд.
Також вказав, що суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували, чи містять матеріали справи належні докази для підтвердження наявності умислу у замовника процедури закупівлі на укладання оспорюваного Договору з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. 
У зв`язку з зазначеним Верховний Суд постановив: рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі № 913/321/23 скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 і застосування наслідків недійсності, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Господарського суду Луганської області.
В іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі № 913/321/23 залишено без змін.
Отже предметом спору у справі, яку направлено на новий розгляд, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 № 65, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги, на підставі ст.ст.203, 215, 228 Цивільного кодексу України, про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з Фізичної особи-підприємця Бучко Алли Вікторівни на користь Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради 501340 грн 00 коп., а з Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєверодонецької міської ради одержані ним за рішенням суду 501340 грн 00 коп. стягнути в дохід держави.
Також у своїх додаткових поясненнях прокурор вказав, що у даному випадку порушенням інтересів держави є те, що сторонами під час проведення процедури публічної закупівлі порушено вимоги чинного законодавства, принципи ефективного та прозорого здійснення закупівлі, створення добросовісної конкуренції у сфері закупівлі, принципи максимальної ефективності та економії, що призвело до протиправного витрачання коштів бюджету, нераціонального та неефективного їх використання, підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Однак, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, у зв`язку з розглядом якої судом було зупинено провадження у справі, надав правові висновки у подібних правовідносинах, щодо ключового питання цієї справи, а саме щодо наявності підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.
Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних правовідносин)
Верховний Суд зазначив, що стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції). Правові наслідки, передбачені ч.3 ст. 228 ЦК України, не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і містять різновид конфіскації майна державою.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Також Верховний Суд вказав на необхідність того, що вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Прокурор у позовній заяві зазначив, що Рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.08.2020 №70/74-р/к у справі №44 визнано, що Фізична особа-підприємець Бучко Алла Вікторівна та Фізична особа-підприємець Костенко Олексій Віталійович вчинили порушення, передбачене ч.1 ст.50 та п.4 ч.2 ст.6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій. А тому на момент проведення процедури закупівлі - відкритих торгів з особливостями та укладання договору від 10.11.2022 №65 ФОП Бучко А.В. не відповідала кваліфікаційним критеріям, що ставляться до учасників та вимогам, установленим статтею 17 Закону України “Про публічні закупівлі”, відповідно до якої, замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо, зокрема, суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У додаткових письмових поясненнях від 12.01.2026 прокурор підтримав та узагальнив свої доводи підсумувавши, що завідомо незаконна мета дій ФОП Бучко А.В. полягала в тому, щоб уникнути встановлених Законом України “Про публічні закупівлі” обмежень, нівелювати ефективність їх результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору.
Отже прокурор сконцентрувався на доведенні порушення відповідачем-2 правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі, однак для застосування положень ч.3 ст.228 ЦК прокурор мав довести, що сам правочин (закупівля Комунальним некомерційним підприємством “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня ”Сєвєродонецької міської ради медичних матеріалів (ДК 021:2015:33140000-3) за кошти місцевого бюджету) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. 
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 також вказав, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
Об`єднана палата Верховного Суду вказала, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
До того ж у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23 зазначено:
«Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22, пункт 70), від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 85) та інші).
Водночас санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції). Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але суд вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною. Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
Тому колегія суддів дійшла висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Колегія суддів mutatis mutandis враховує висновки Конституційного Суду України (КСУ), зроблені у Рішенні від 01.11.2023 у справі № 9-р(II)/2023 за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 2 частини другої статті 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності за порушення прав споживачів) (далі - Закон № 2735).
У цьому Рішенні (пункти 4.8, 4.9 мотивувальної частини) КСУ звернув увагу на те, що встановлення в законі абсолютно визначених та/або безальтернативних санкцій має бути розумно поєднане з наданням законом уповноваженому суб`єктові притягнення особи до юридичної відповідальності варіативності в питанні обрання санкції до правопорушника, щоб уможливити додержання принципів домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності. Принципи домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності в разі притягнення особи до юридичної відповідальності можуть бути забезпечені, зокрема, у спосіб установлення в законі різних видів санкцій за вчинення того самого правопорушення або різних за розміром штрафів, що їх може бути накладено на порушників тієї самої охоронної норми. Оспорюваний припис Закону № 2735, що визначає безальтернативну санкцію, яка до того ж має ознаки абсолютно визначеної, не надає суб`єкту накладання адміністративного стягнення можливості врахувати те, що гіпотезою пункту 2 частини другої статті 44 Закону № 2735 охоплено велику кількість виявів об`єктивної та суб`єктивної сторін цього правопорушення. Таке не забезпечує домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності порушника з урахуванням усіх значущих обставин справи.
Водночас колегія суддів не робить висновків про відповідність чи невідповідність Конституції України частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України, оскільки для вирішення спору у справі, що переглядається, це не є потрібним, бо з огляду на невідповідність цих положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначені положення не підлягають застосуванню незалежно від того, чи відповідають вони Конституції України, чи ні. З цих же міркувань колегія суддів не аналізує правовідносини сторін та не встановлює їх характер, оскільки такий аналіз також не впливає на вирішення справи, що переглядається, по суті».
Отже Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 виснував, що при визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Отже, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду, погоджується з позицією відповідача ОСОБА_2 , що не всі порушення закону, що вчиненні під час укладання договору, є такими, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства. Прокурором не доведена мета відповідача-2, укласти такий правочин, що суперечить інтересам держави.
Щодо наявності умислу у замовника процедури закупівлі на укладення оспорюваного Договору з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства суд зазначає наступне.
Прокурор у позовній заяві зазначив, що у замовника будь-які дані, що свідчили б про притягнення учасника до відповідальності за порушення вимог Закону України “Про публічні закупівлі” та умисну поведінку, внаслідок якої ФОП Бучко А.В. було допущено до участі у відкритих торгах з особливостями, були відсутні.
Отже, в даному випадку, винна поведінка була допущена лише однією стороною договору - ФОП Бучко А.В. 
Однак, суд зазначає, що у справі відсутні докази наявності кримінального правопорушення, вчиненого учасником (учасниками) закупівлі, що підтверджується вироком суду, також відсутні докази наявності дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Оскільки правовою підставлю для звернення прокурора з даним позовом є ч.3 ст. 228 ЦК України ця норма не може бути застосована на підставі порушення відповідачем-2 вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, а тому і відсутній умисел як у Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради так і у Бучко Алли Вікторівни на порушення саме інтересів держави та суспільства внаслідок укладення та виконання договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65. Отже у відповідача-2 наявний умисел лише щодо порушення приписів закону України “Про публічні закупівлі”, що не може бути підставою для застосування ч.3 ст. 228 ЦК у цій справі. 
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі ч.ч.1, 2 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 1 ст.74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже суд, враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду зазначає, що у справі у випадку застосування конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не буде дотримано принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо винного у порушенні приписів Закону України “Про публічні закупівлі” учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно. 
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 укладеного між Комунальним некомерційним підприємством “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Бучко Аллою Вікторівною та стягнення з Фізичної особи-підприємця Бучко Алли Вікторівни на користь Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради 501340 грн 00 коп., а з Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєверодонецької міської ради одержані ним за рішенням суду 501340 грн 00 коп. стягнути в дохід держави.
Відповідно до практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, суд не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Суд має обґрунтувати своє рішення, зосередившись на ключових питаннях, що мають значення для справи. Позиція ЄСПЛ (справа “Проніна проти України”) підтверджує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди вмотивувати свої рішення, але це не означає вимогу детальної відповіді на кожен аргумент.
Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника відповідно до ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236, 238 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позовних вимог виконувача обов`язків керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 - Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, позивача-2 - Північно-східного офісу Держаудитслужби, до відповідача-1 - Комунального некомерційного підприємства “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради, відповідача-2 - Бучко Алли Вікторівни, в частині визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 укладеного між Комунальним некомерційним підприємством “Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня” Сєвєродонецької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Бучко Аллою Вікторівною та застосування наслідків відповідної недійсності – відмовити.
2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Луганську обласну прокуратуру.
Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду у строки, передбачені ст.256 ГПК України та порядку, визначеному ст.257 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 06.04.2026.

Суддя Н.І. Злепко