Справа № 362/2382/25
Провадження № 2/362/598/26
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
20 квітня 2026 року
Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Марчука О.Л.,
при секретарі – Неділько А.С.,
за участю представника позивача – Смулянського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція спортивних розваг» до ОСОБА_1 , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання незаконними рішень, відновлення стану земельної ділянки, припинення права власності, відновленням державної реєстрації, відкриттям поземельної книги та визнання переходу права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що він є власником господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішеннями органу місцевого самоврядування було передано до комунальної власності вказану земельну ділянку площею 3,5825 гектара кадастровий номер: 3221481501:01:046:0013 та поділено її на дві земельні ділянки:
- площею 1,4079 гектара, кадастровий номер 3221481501:01:046:0056;
- площею 2,1746 гектара, кадастровий номер 3221481501:01:046:0055. 
Надалі, земельну ділянку 1,4079 гектара із кадастровим номером 3221481501:01:046:0056 було передано у приватну власність ОСОБА_1 , а земельну ділянку площею 2,1746 гектара із кадастровим номером 3221481501:01:046:0055 – залишено у комунальній власності Гвоздівської сільської ради. 
Позивач вважає неправомірними і незаконними усі зазначені дії відносно земельної ділянки площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 та її подальшого поділу, переходу та реєстрації прав, оскільки, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено умовами набуття права власності на об`єкти нерухомості.
У підсумку, посилаючись на відповідні положення земельного законодавства, позивач просив:
-визнати незаконним рішення Гвоздівської сільської ради від 17 вересня 2018 року № 1-28-VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки Гвоздівської сільської ради»;
-визнати незаконним рішення Гвоздівської сільської ради від 16 березня 2020 року № 54-43-VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки площею 3,5825 га, кадастровий номер: 3221481501:01:046:0013»;
-визнати незаконним рішення Гвоздівської сільської ради від 05 листопада 2020 року № 5-48-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 »;
-визнати незаконним рішення Гвоздівської сільської ради від 05 листопада 2020 року № 41-48-VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки»;
-відновити стан земельної ділянки площею 3,5852 га, за адресою: АДРЕСА_1 , який існував до порушення прав позивача незаконними рішеннями (актами) Гвоздівської сільської ради - шляхом припинення права власності Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області на земельну ділянку площею 2,1746 га, кадастровий номер: 3221481501:01:046:0055, припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,4079 га, кадастровий номер: 3221481501:01:046:0056 за адресою: АДРЕСА_1 ; відновленням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі України державної реєстрації земельної ділянки загальною площею 3,5825 га за адресою: АДРЕСА_1 ; відкриттям на неї Поземельної книги за Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція спортивних розваг» (03170, м. Київ, бул. Жуля Верна, 7, код ЄДРПОУ: 33640533), як за власником господарських будівель та споруд, реєстраційний номер: 922201032214, розташованих на земельній ділянці площею 3,5852 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Господарського суду Київської області від 07 жовтня 2020 року у справі №911/3546/16, яке набрало законної сили;
-визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 3,5852 га за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку переходу, як за особою, яка набула, у встановленому законом порядку, право власності на господарські будівлі та споруди, право власності на які 12.05.2016 зареєстровано у визначеному законом порядку в Державному реєстрі прав, за реєстраційним номером: 922201032214, які розміщені на земельній ділянці площею 3,5852 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 1, а.с. 142 – 149).
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.
Інші учасники процесу в судове засідання не прибули.
Представником відповідача Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області надано суду заяву із проханням розгляду справи у відсутності його представника (т.с. 1, а.с. 165 – 168).
Також, представником відповідача Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області надано відзив на позов (т.с. 1, а.с. 177 – 181).
Натомість, суд наголошує на тому, що відповідач Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області не подав відзив на позов у встановлений цивільним процесуальним законом строк.
У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги зміст відзиву на позов, оскільки всупереч вимог статей 83 і 191 ЦПК України, відзив подано із порушенням зазначеному в ухвалі від 21 липня 2025 року про відкриття провадження по справі строку для подання відповідачем відзиву на позов (т.с. 1, а.с. 151).
В резолютивній частині ухвали від 21 липня 2025 року про відкриття провадження по справі визначено: строк для подання відповідачем відзиву на позов – протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Зокрема, відповідач Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області отримав судове повідомлення про розгляд справи та копію ухвали про відкриття провадження від 21 липня 2025 року разом із примірником позовної заяви з додатками, за адресою свого місцезнаходження, – 01 серпня 2025 року, що підтверджується копією судового повідомлення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.с. 1, а.с. 152, 154, 155).
Отже, враховуючи положення статей 120 – 124 ЦПК України, визначений відповідачу строк для подання відзиву на позов, становив з 02 по 18 серпня 2025 року включно.
Проте, 10 вересня 2025 року судом отримано від відповідача Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області відзив на позов сформований в системі «Електронний суд» 10 вересня 2025 року (т.с. 1, а.с. 177 – 181).
Тобто, відповідач Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області подав відзив не у строк, а після його спливу.
При цьому представником відповідача Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області подано до суду клопотання/заяву про поновлення строку на подання відзиву (т.с. 1, а.с. 165 – 168).
Вирішуючи дане клопотання, суд зауважує, що за змістом цього клопотання заявником лише вибірково перераховано правові норми які регламентують питання поновлення процесуальних строків та наведено деякі висновки судової практики стосовно поновлення процесуальних строків.
Проте, по суті, заявник не зазначив і не вказав за змістом свого клопотання жодної причини через яку він пропустив процесуальний строк для подання відзиву.
Отже, через відсутність у клопотанні будь-яких причин які об`єктивно перешкодили заявнику вчасно подати відзив, суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання у зв`язку із його необґрунтованість та безпідставністю.
Як наслідок, у суду відсутні процесуальні підстави для врахування зазначеного відзиву на позов при постановленні судового рішення по суті даної справи.
Оскільки судову повістку про виклик надіслану відповідачці ОСОБА_1 за відомою суду адресою реєстрації місця її проживання повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що судову повістку про виклик вручено належним чином відповідачці ОСОБА_1 , а тому, суд провів розгляд справи у її відсутності (т.с. 1, а.с. 129, 191, 193).
Вислухавши вступне слово представника позивача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини.
Позивач є власником господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою від 16.05.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с 1, а.с. 9 – 10).
Центральним і основним та, на думку позивача, беззаперечним доводом необхідності визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013, – є те, що особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
За твердженнями і доводами позивача, такий перехід є абсолютним, безумовним, беззаперечним і автоматичним незалежно від будь-яких обставин.
Однак, суд переконаний у тому, що застосування норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, необхідно здійснювати із урахуванням правового статусу спірної земельної ділянки який вона мала під час набуття особою права власності на будівлі та споруди.
За нормою частини першої статті 377 ЦК України (в редакції яка діяла станом на дату набуття позивачем права власності на майновий комплекс – 12 травня 2016 року), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Станом на дату постановлення цього рішення частин перша статті 377 ЦК України викладено наступним чином: до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Тобто, цивільний закон чітко і конкретно передбачає два речових права на земельну ділянку при переході права власності об`єкта нерухомості який на ній розташований:
-право власності;
-право користування.
Саме на праві власності, категорично наполягає позивач, ігноруючи інше визначене законом право користування.
Вищенаведені положення цивільного закону також детально врегульовано нормами статті 120 ЗК України, відповідно до частини одинадцятої якої, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.
У даному випадку слід врахувати, що позивач набув право власності на вищевказане нерухоме майно за рішенням суду на підставі договорів купівлі-продажу майнових паїв, а тому, при переході права власності на будівлі та споруди, не було визначено переходу права власності на земельну ділянку на якій вони розташовані.
Отже, після набуття права власності на господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 за адресою: АДРЕСА_1 , позивач розумів необхідність належного юридичного оформлення речового права на вказану земельну ділянку, а тому 20 травня 2016 року (вісім днів після реєстрації права власності) позивач звернувся до Гвоздівської сільської ради із заявою у якій просив прийняти рішення про дострокову оренду вказаної земельної ділянки (т.с. 1, а.с. 55).
Тобто, розуміючи відсутність підстав для свого права власності на дану земельну ділянку, позивач обрав єдино вірний шлях належного правового оформлення свого речового права у вигляді права користування зазначеною земельною ділянкою.
Оскільки, орган місцевого самоврядування не надав відповіді на вищевказане звернення позивача, останній захищав свої права на оформлення користування даною земельною ділянкою в судовому порядку.
Зокрема, постановою від 24 листопада 2021 року по справі № 362/2257/17 Північного апеляційного господарського суду також визнано протиправним та скасовано рішення Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 27 травня 2016 року № 2-8 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі в довгострокове користування на умовах оренди з правом викупу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» ТОВ «Гвоздів-Агро», площею 3,5825 га, кадастровий номер 3221481501:01:046:0013, яка знаходиться в межах населеного пункту за адресою: АДРЕСА_1 (т.с 1, а.с. 62 – 67).
При цьому, в наведеному рішенні суду: за висновками колегії суддів, надання іншій особі дозволу на підготовку документів для оформлення права користування земельною ділянкою свідчить, що Гвоздівська сільська рада не визнає прав позивача на отримання у користування земельних ділянок, на яких розміщено майно позивача, належність якого встановлена судовими рішеннями які набрали законної сили, а тому суд апеляційної інстанції визнає позовні вимоги обґрунтованим, а обраний позивачем спосіб захисту належним, що є підставою для задоволення позову.
Як наслідок, сам факт набуття у власність будівель чи споруд не тягне «автоматичного» переходу права власності на відповідну земельну ділянку на якій вони розташовані, оскільки положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України лише визначають загальний принцип єдності долі землі та нерухомості, але не створюють права власності без відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи договору оренди.
У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги, відхиляє та не використовує усі наведені за змістом позову правові висновки суду касаційної інстанції стосовно переходу в порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України права власності на земельну ділянку при набутті права власності на розташоване най ній нерухоме майно.
Одночасно, суд враховує, що позивач не продовжив і не закінчив процедуру належного юридичного оформлення речового права на вказану земельну ділянку через отримання від органу місцевого самоврядування відповідного рішення про користування (наприклад, шляхом оренди) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 за адресою: Київська обл., Васильківський р., с. Гвоздів, вул. леніна.
Окремо, суд наголошує на наступному.
Враховуючи, що у даному випадку позивач набув право власності на вищевказане нерухоме майно за рішенням суду на підставі договорів купівлі-продажу майнових паїв та при переході до позивача права власності на будівлі та споруди, не було визначено переходу права власності на земельну ділянку на якій вони розташовані, – слід керуватися правовими висновками викладеними у постанові Касаційного господарського суду від 11.12.2018 року по справі № 911/3665/16 за якими:
-передбачений ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України перехід права на землю (права власності чи права користування) у разі набуття права власності на нерухоме майно за цивільно-правовою угодою саме за наявності відповідного права у відчужувача нерухомого майна, оформленого і зареєстрованого належним чином;
-разом з цим як установив суд апеляційної інстанції позивач звертаючись з позовом до суду зауважував, що нерухоме майно було набуте ним у власність у зв`язку із викупом майнових сертифікатів у фізичних осіб - членів КСП, на той час як земельні ділянки колгоспного двору, що належали КСП на праві колективної власності та не підлягали паюванню, і на яких розташоване придбане позивачем нерухоме майно, залишилися у розпорядженні КСП, правонаступником якого на час звернення до суду є ПОП;
-отже право власності на нерухоме майно ПСП оформлено на підставі цивільно-правових угод щодо викупу майнових сертифікатів, укладених із фізичними особа, а не шляхом укладення відповідних правочинів із КСП чи його правонаступником – ПОП;
-зазначені обставини унеможливлюють застосування положень статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, які визначено позивачем підставою його позовних вимог до ПОП про визнання права власності на земельні ділянки у зв`язку із придбанням нерухомого майна.
У підсумку, суд констатує, що оскільки нерухоме майно було набуте позивачем у власність у зв`язку із викупом майнових сертифікатів у фізичних осіб – членів КСП та право власності позивача на нерухоме майно ПСП оформлено на підставі рішення суду за цивільно-правовими угодами щодо викупу майнових сертифікатів укладених із фізичними особа, а не шляхом укладення відповідних правочинів із КСП чи його правонаступником, – зазначені обставини унеможливлюють застосування положень статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, які визначено позивачем підставою його позовних вимог до ПОП про визнання права власності на земельні ділянки у зв`язку із придбанням нерухомого майна.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та усіх встановлених під час розгляду справи фактичних обставин, суд приходить до обґрунтованого та об`єктивного висновку про відсутність правових підстав для застосування норм статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач.
Як наслідок, й відсутні правові підстави для визнання за позивачем (як власником нерухомого майна) права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,5825 гектара кадастровий номер 3221481501:01:046:0013 за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити через його безпідставність і необґрунтованість.
Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про те чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки суд відмовляє у позові, слід вважати, що відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову, а тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову.
Одночасно, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача (т.с. 1, а.с. 123, 150; т.с. 2, а.с. 32).
На підставі викладеного, керуючись статтею 19 Конституції України, статтею 377 Цивільного кодексу України, статтею 120 Земельного кодексу України, статтями 1 – 13, 19, 23, 27, 34, 76 – 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 – 265, 273 – 279 ЦПК України, 
В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція спортивних розваг» до ОСОБА_1 , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання незаконними рішень, відновлення стану земельної ділянки, припинення права власності, відновленням державної реєстрації, відкриттям поземельної книги та визнання переходу права власності.
Скасувати застосовані ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2026 року заходи забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,4079 гектарів, кадастровий номер 3221481501:01:046:0056 для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території села Гвоздів Феодосіївської сільської територіальної громади Обухівського району Київської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного рішення суду – 21 квітня 2026 року.