ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/12224/25 Суддя першої інстанції: Віталіна ГАЙДАШ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Файдюка В.В.,
суддів Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1, ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області), Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач-2, Київське міжрегіональне управління) про визнання протиправною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 13.10.2025 ВП НОМЕР_1, винесеної головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Вельган О.В.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем безпідставно застосовані норми п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» замість спеціальних приписів ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а відтак спірна постанова про повернення виконавчого документа є протиправною, оскільки такий мав бути переданий до органів Державної казначейської служби України.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що після зміни способу виконання рішення на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області коштів на користь ОСОБА_1 таке рішення підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, до яких стягувач має подати, зокрема, оригінал відповідного документа. За таких обставин, на переконання апелянта, визнання судом першої інстанції протиправною спірної постанови є безпідставним.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення.
Свою позицію обґрунтовує тим, що положення п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не визначають такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу як зміна способу і порядку виконання рішення, а спірною постановою державний виконавець створив додаткові труднощі стягувачу для виконання рішення суду, яке до того ж і так перебуває на виконанні понад три роки.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження з 17.03.2026.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 29.11.2022 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вельган О.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 у справі №580/2077/22 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538) здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 №04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022, а також виплатити різницю між нарахованою та фактично отриманими сумами.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01.10.2025 у справі №580/2077/22 змінено спосіб виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №580/2077/22 в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 №04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022, а також виплатити різницю між нарахованою та фактично отриманими сумами шляхом: «Стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на мою користь не одержані пенсійні виплати у сумі 243243 (двісті сорок три тисячі двісті сорок три) 44 коп.».
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Вельган О.В від 13.10.2025 виконавчий лист №580/2077/22 від 21.11.2022 повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Згадана постанова обґрунтована тим, що згідно з ч. 2 ст. 6 указаного Закону рішення про стягнення коштів з державного органу виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а за правилами постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 саме стягувач подає органові Казначейства заяву про виконання такого рішення.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 6, 37 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), ст. 3, 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії), Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки державний виконавець повинен був передати документи на виконання органів Державної казначейської служби України, а не повертати виконавчий документ стягувачу.
З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
У свою чергу за правилами ст. 6 Закону у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.
Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.
Отже, за загальним правилом судові рішення виконуються органами примусового виконання за виключенням випадків, зокрема, коли такими рішеннями стягуються кошти, зокрема, з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, які виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
За змістом указаної норми виконавчий документ повертається стягувачу якщо законом встановлено заборону щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Як вже було зазначено вище, виконання рішення суду про стягнення коштів з державного органу виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону про гарантії виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 6 Порядку №845 передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:
заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення);
оригінал виконавчого документа;
судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);
оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).
До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).
У разі коли боржник або стягувач змінив найменування без процедури реорганізації (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (для фізичної особи), за наявності підтвердних документів (змін до установчих документів, довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, довідки органу державної реєстрації актів цивільного стану, копії паспорта громадянина України чи іншого документа, що посвідчує особу) орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів з рахунків такого боржника або перерахування їх на рахунок стягувача з урахуванням зміни його найменування (для юридичної особи) або прізвища, імені, по батькові (для фізичної особи).
Виконавчі документи пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».
Строки пред`явлення виконавчих документів перериваються в разі пред`явлення їх до виконання, надання органом (посадовою особою), який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішень про стягнення коштів.
Пропущені строки пред`явлення виконавчих документів суду до виконання поновлюються судом в установленому законом порядку, а рішень про стягнення коштів, прийнятих органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, - не поновлюються.
Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що саме стягувач, за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду, адже повноваженнями щодо виконання таких судових рішень є саме органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Компетенцією з направлення такого документа замість стягувача орган державної виконавчої служби у спірних правовідносинах не наділений.
При цьому колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що сама по собі зміна способу і порядку виконання рішення суду не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. Водночас зміна способу виконання судового рішення, яке зумовлює зміну алгоритму його виконання та орган, який це має здійснювати, унеможливлює подальше продовження виконання рішення суду органами державної виконавчої служби, що має своїм наслідком повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону.
За таких встановлених вище обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірна у цій справі постанова від 13.10.2025 є правомірною та скасуванню не підлягає, що свідчить про помилковість протилежної позиції суду першої інстанції.
Крім того, колегією суддів враховується, що приписами п. 7 Порядку №845 закріплено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.
Однак указана норма поширюється лише на випадки, передбачені ч. 2 ст. 37 Закону, якою передбачено, що про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт. Натомість ст. 37 Закону не містить приписів про складання виконавцем акта у випадку наявності обставин для повернення виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону.
Крім того, не регулює спірні правовідносини й стаття 4 Закону про гарантії з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону про гарантії виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону про гарантії, яка застосована судом першої інстанції, протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що ч. 1 ст. 2 Закону про гарантії передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган;
державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Тобто, порядок виконання рішень суду, встановлений ст. 4 Закону про гарантії, стосується саме державних підприємств та юридичних осіб, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Водночас, в межах спірних правовідносин боржником є Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, яке є державним органом, незважаючи на наявність статусу юридичної особи. Як наслідок, положення ст. 4 Закону не поширюються на спірні правовідносини, що помилково не було враховано судом першої інстанції.
Судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, неправильно застосувавши норми матеріального права, прийшов до помилкового висновку про протиправність спірної постанови. Наведені вище обставини, як вже було зазначено вище, є підставою для скасування судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача-2 задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки доказів понесення інших ніж на сплату судового збору витрат відповідачем-2 як суб`єктом владних повноважень не надано, то останні в силу ч. 3 ст. 139 КАС України не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України. 

Суддя-доповідач В.В. Файдюк 

Судді Н.П. Бужак 

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року.