ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/317/26 Справа № 932/10267/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді        Агєєва О.В.,
суддів:        Гапонова А.В., Красвітної Т.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №932/10267/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гейко Валерія Івановича на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Цитульського В.І.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. 

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона з відповідачем з 26 листопада 1999 року перебували у шлюбі. 26 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 . 
Син ОСОБА_3 є повнолітнім, проте продовжує навчання у Фаховому коледжі ракетно-космічного машинобудування Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара на денній формі навчання, не може працювати. Окрім того він відвідує секцію тхеквондо, що вимагає грошових затрат.  Дочка ОСОБА_4 навчається у ліцеї.
Щоб забезпечити дітей позивач працює на двох роботах. Відповідач має роботу, тому має змогу утримувати дітей, проте кошти надає нерегулярно та недостатньо, зокрема не оплачує витрати необхідні для спортивної кар`єри ОСОБА_3 .
Позивач самостійно сплачує комунальні послуги, купує необхідне для життя та розвитку дітей.
У зв`язку з чим просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які продовжують навчання, в розмірі 10000 грн. щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання або досягнення дітьми 23 років. 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 5000 грн щомісяця, починаючи з 15 листопада 2023 року та до досягнення дитино 18 років. В задоволенні іншої частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Гейко В.І. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та невмотивованим.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, змінивши предмет позову ОСОБА_1 , оскільки в позовній заяві та під час судових дебатів позивач просила суд стягнути аліменти на дітей, які продовжують навчання.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково зазначає, що стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 до її повноліття перебуває в межах підстав позову. 
Визначаючи розмір аліментів суд зазначає, що обмежується заявленим розміром позовних вимог, виходить із внутрішнього переконання про розмір необхідних витрат на дитину та недостатність для нормального життя дитини розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача про можливість сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі та рівність обов`язків обох батьків по утриманні дитини. Відтак розмір аліментів суд визначає в сумі 5000 грн. 
Вважає, що самостійно визначивши розмір аліментів на неповнолітню доньку у розмірі 5000 грн. щомісяця, так як про такий вид та розмір аліментів позивач не просила, суд вийшов за межі позовних вимог. 
Заперечення відповідача щодо заявленого розміру аліментів за зазначених обставин не є обов`язковим, бо саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин щодо обґрунтованості розміру аліментів та щодо його співмірності з доходами відповідача.
Проте позивачем зазначені обставини не доведені належними доказами. 
Суд не мав права виходити за межі позовних вимог ОСОБА_1 в частині самостійного визначення виду та розміру аліментів, тобто самостійно визначати вид та розмір аліментів на неповнолітню дитину в сумі 5000 грн. до досягнення повноліття, в той час як позивач заявляла іншу матеріально-правову вимогу - стягнути загальну суму аліментів 10000 грн. на двох дітей які продовжують навчання. 
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження її доводів стосовно понесення витрат на утримання спільної дитини, а саме: - не надано доказів придбання учнівського приладдя, одягу дитині, сплати комунальних послуг тощо. І це в той час як позивач сама визнає, що відповідач надає кошти на утримання дітей, проте їх, на її думку, недостатньо.
Позивачем не додано до матеріалів справи будь-яких доказів щодо проживання дітей саме з нею – ані Витягу про місце проживання дитини з реєстру територіальної громади, ані довідки про місце проживання дитини, ані довідки квартального комітету тощо. В той же час обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання дитини з саме з цим із батьків (постанова ВС КЦС, справа № 188/1029/19 від 22 листопада 2022 року). 
Судом першої інстанції безпідставно зроблені висновки щодо доведеності факту проживання дітей саме з позивачем. 
Позивачем не доведено, а судом було не враховано вимоги статті 182 СК України, згідно з якою суд повинен був врахувати, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
У зв`язку з чим просив суд рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 5000 грн. щомісяця, починаючи з 15 листопада 2023 року та до досягнення дитиною 18 років - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені в суді першої інстанції у вигляді витрат на професійну правничу допомогу; судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції у вигляді: судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 453,44 грн та у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, подала відзив, в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною та невмотивованою. Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням. 
Зазначає, що при формулюванні позовних вимог нею дотримано визначених законом вимог щодо предмету позову, змісту позовної вимоги, належного відповідача, ідентифікації осіб, на утримання яких заявлено вимогу, та обраний спосіб стягнення. 
Звертає увагу, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia» («суд знає закони»). 
Вважає, що представник відповідача помилково ототожнив зміст юридичних конструкцій «вихід за межі позовних вимог» та «часткове задоволення позову». 
Необґрунтованим є посилання в апеляційній скарзі на обставини щодо невстановлення доходів, матеріального становища, стану здоров`я відповідача, оскільки ці обставини не звільняють відповідача від обов`язку утримувати дитину, та відповідачем не наведено зазначених обставин ані в відзиві на позов (відзив взагалі не було подано), ані в порядку подання доказів, встановленому ЦПК України. 
У зв`язку з чим просила суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року - залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, з 26 листопада 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року у справі №200/12766/18.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_4 .
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 отримує заробітну плату від ВСП «Університетська лікарні» ДДМУ, зокрема за жовтень 2023 року їй виплачено 9012 грн.
03 листопада 2023 року між ОСОБА_1 , діючої на користь ОСОБА_4 , та Дніпровським державним аграрно-економічним університетом укладено договір про надання освітньої послуги на термін з 06 листопада 2023 року по 03 травня 2024 року, загальна вартість навчання 8000 грн.
14 серпня 2024 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_1 , та Дніпровським державним аграрно-економічним університетом укладено договір про навчання терміном до 01 травня 2025 року, вартість одного року навчання становить 26200 грн.
У позові ОСОБА_1 зазначила, що син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент звернення із позовом у даній справі досяг повноліття, тому у цій частині підставою для стягнення аліментів може бути факт продовження ним навчання і у зв`язку з цим потреби матеріальної допомоги. Однак, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження навчання ОСОБА_3 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 до її повноліття перебуває в межах підстав позову, тому, виходячи із внутрішнього переконання про розмір необхідних витрат на дитину та недостатність для нормального життя дитини розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача про можливість сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі, та рівність обов`язків обох батьків по утриманні дитини, визначив розмір аліментів у сумі 5000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави — учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення — гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які продовжують навчання, в розмірі 10000 грн. щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання або досягнення дітьми 23 років, посилаючись на ст.199, 200 СК України.

Судом відмовлено у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через недоведеність факту продовження навчання.
Рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржено і апеляційним судом не переглядається.

Щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на час звернення позивача з цим позовом (15 листопада 2023 року) не досягла повноліття, колегія суддів виходить з наступного.

У цивільному процесуальному законодавстві принцип «jura novit curia» («суд знає закони») полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
Така ж правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц.

В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959 року), Конвенції ООН про права дитини (1989 року), міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959року), “Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості”.
Закон України “Про охорону дитинства” від 26 квітня 2001року вказує на те, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, у редакція яка діяла на час звернення з даним позовом, батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.
Положеннями ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі.
За вимогами статті 182 СК України, у редакція яка діяла на час звернення з даним позовом, - при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 184 СК України передбачено, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, відповідач  ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та є  особою працездатного віку.
Донька сторін ОСОБА_4 на час подання позову та на час ухвалення рішення судом першої інстанції була неповнолітньою, аліменти на її утримання з відповідача не стягувались, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип «jura novit curia» («суд знає закони») та зазначив, що відповідач зобов`язаний її утримувати до досягнення повноліття за фактом батьківства, без жодних додаткових умов. 

Визначаючи розмір аліментів суд керується вимогами Сімейного кодексу України, обмежується заявленим розміром позовних вимог, суд обґрунтовано виходив із внутрішнього переконання про розмір необхідних витрат на дитину та недостатність для нормального життя дитини розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача про можливість сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі та рівність обов`язків обох батьків по утриманні дитини, визначивши розмір аліментів у сумі 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існуютьу державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гейко Валерія Івановича — залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 07 травня 2025 року у цивільній справі №932/10267/23 — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2026 року.

Судді: