Справа № 202/8959/25
Провадження № 2-а/202/3/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду міста Дніпра в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, –
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 через свого уповноваженого представника – адвоката Марченка Артема Михайловича звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову № R42787 від 29 серпня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення; зобов`язати уповноважених посадових осіб відповідача внести відомості про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі виконав вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо уточнення своїх військово-облікових даних.
Зокрема, у встановлений законом строк, а саме до 16 липня 2024 року, позивач оновив свої дані, включаючи адресу місця проживання, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста. 
На підтвердження цього позивач має відповідну відмітку в застосунку та зареєстрований номер в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
Представник позивача наголошує, що жодних повісток про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач не отримував ні особисто під розписку, ні засобами поштового зв`язку. Незважаючи на це, на початку серпня 2025 року позивач виявив у мобільному застосунку «Резерв+» інформацію про перебування його у розшуку у зв`язку з нібито порушенням правил військового обліку. 
На адвокатський запит щодо з`ясування обставин такого розшуку відповідач листом повідомив, що позивачу засобами поштового зв`язку надсилалася повістка № 2596405 з вимогою прибути 13 березня 2025 року для уточнення даних (поштове відправлення № 060010233250638). 
Оскільки позивач не з`явився, відповідач дійшов висновку про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Позивач категорично не погоджується з такими висновками, посилаючись на те, що трек-номер поштового відправлення, вказаний відповідачем, складається з п`ятнадцяти цифр замість тринадцяти, що унеможливлює його ідентифікацію в системі АТ «Укрпошта», що підтверджується офіційною відповіддю поштового оператора. 
Відповідно, жодних належних та допустимих доказів направлення та спроби вручення вказаної повістки відповідач не має. Крім того, представник позивача посилається на імперативні вимоги Примітки до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно з якими положення відповідних статей не застосовуються у разі можливості отримання персональних даних шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими державними реєстрами. 
Позивач зазначає, що відповідач мав повний доступ до його оновлених персональних даних, а тому необхідність його виклику виключно «для уточнення даних» була безпідставною. 
Також сторона позивача наголошує на грубому порушенні відповідачем строків накладення адміністративного стягнення, регламентованих статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки з моменту виявлення правопорушення у березні 2025 року до моменту винесення оскаржуваної постанови 29 серпня 2025 року минуло більше трьох місяців, що є безумовною підставою для закриття провадження у справі.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 14 жовтня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому суб`єкт владних повноважень заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Свою позицію відповідач мотивує тим, що за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивачу 21 лютого 2025 року була сформована повістка № 2596405 з обов`язком з`явитись 13 березня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для уточнення даних. Вказана повістка була підписана кваліфікованим електронним підписом керівника та надіслана засобами поштового зв`язку.
Представник відповідача зазначає, що відповідно до вимог Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», належним підтвердженням оповіщення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою зареєстрованого місця проживання. 
Оскільки позивач зазначений виклик проігнорував, він порушив вимоги законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Окремо відповідач звертає увагу суду на те, що 28 серпня 2025 року позивач самостійно скористався функціоналом мобільного застосунку «Резерв+» і подав заяву, в якій зазначив, що не оспорює допущене порушення та надає згоду на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності, що передбачено Законом України від 17 квітня 2025 року № 12093. На підставі цієї заяви уповноваженою посадовою особою була винесена постанова без складання протоколу про адміністративне правопорушення. 
Відповідач вважає, що строки притягнення до відповідальності не порушені, оскільки адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше одного року з дня вчинення правопорушення, а тому просить відмовити у задоволенні позову.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій повністю заперечив аргументи відповідача. 
Він зазначив, що надана відповідачем копія опису вкладення до рекомендованого листа не містить обов`язкового відбитка календарного штемпеля відділення поштового зв`язку АТ «Укрпошта», що свідчить про те, що даний лист фактично не був прийнятий до відправлення оператором поштового зв`язку. Більше того, трек-номер, зазначений відповідачем, є недійсним. 
Представник позивача також наголосив, що відповідач у своєму відзиві жодним чином не спростував доводи щодо застосування Примітки до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення та не надав жодного доказу того, що персональні дані позивача було неможливо отримати з інших електронних реєстрів. 
Стосовно поданої позивачем заяви через застосунок «Резерв+», представник пояснив, що позивач діяв виключно з метою реалізації своїх процесуальних прав на розгляд справи, обґрунтовано очікуючи, що посадова особа відповідача, керуючись вимогами статті 38 та пункту 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, винесе постанову про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення. Згода на розгляд справи без фізичної присутності особи не є беззаперечним доказом наявності об`єктивної сторони адміністративного правопорушення та не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку доказування правомірності свого рішення у судовому порядку.
З метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача Марченка Артема Михайловича про витребування доказів. 
Суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_1 надати протягом п`яти календарних днів офіційну відповідь на заяву позивача від 16 серпня 2025 року про видалення інформації з реєстру щодо розшуку, постанову про притягнення до адміністративної відповідальності № R42787, належні докази надсилання повістки на адресу позивача у відповідності з діючим законодавством, докази порушення позивачем правил військового обліку, а також докази неможливості отримання ІНФОРМАЦІЯ_2 персональних даних позивача у спосіб, установлений у Примітці до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
На виконання вищевказаної ухвали суду 05 грудня 2025 року представник відповідача Фетісов Владислав Сергійович надав заяву, до якої долучив копію відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18 серпня 2025 року № 2151, копію відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 серпня 2025 року № 2227, копію повістки № 2596405 та копію постанови № R42787. 
При цьому у своїй заяві представник відповідача безпосередньо зазначив, що вказані документи вже направлялися до суду раніше разом із відзивом на позовну заяву, тим самим фактично проігнорувавши вимогу суду щодо надання належних доказів факту відправлення поштового відправлення та доказів об`єктивної неможливості отримання інформації про позивача з інших державних реєстрів.
У призначене судове засідання позивач та його уповноважений представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. До суду від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, у якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи територіальний центр комплектування та соціальної підтримки був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. До суду від представника відповідача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасників справи, повідомлених відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. 
З огляду на викладене, суд визнав за можливе провести розгляд адміністративної справи за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 29 серпня 2025 року посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було винесено постанову № R42787 по справі про адміністративне правопорушення. 
Згідно з текстом вказаної постанови, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень. 
В якості об`єктивної сторони правопорушення у постанові зазначено, що позивач не з`явився 13 березня 2025 року до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за повісткою, яка була сформована за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та надіслана засобами поштового зв`язку для уточнення військово-облікових даних. 
Також у постанові міститься посилання на те, що 28 серпня 2025 року від особи надійшла заява, в якій вона зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
Надаючи правову оцінку правомірності винесення оскаржуваної постанови суб`єктом владних повноважень, суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У правовій державі законність є фундаментальною юридичною категорією, що виступає гарантією правомірності застосованого примусу.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо.
Згідно зі статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Тобто, притягненню особи до адміністративної відповідальності обов`язково повинна передувати належна та вчинена з дотриманням вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Частиною 1 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
Згідно з частиною 3 статті 210-1 вказаного Кодексу, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Диспозиція зазначеної норми є бланкетною, тобто такою, що відсилає до інших нормативно-правових актів, порушення яких утворює об`єктивну сторону правопорушення. Відтак, для притягнення особи до відповідальності уповноважений орган повинен чітко встановити, норми якого саме закону були порушені особою.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. Обов`язок прибуття за повісткою виникає виключно за умови належного оповіщення особи відповідно до встановленого законодавством порядку.
Проаналізувавши матеріали справи в контексті питання належного оповіщення позивача, суд зазначає таке. 
Відповідач обґрунтовує факт оповіщення направленням повістки рекомендованим листом з описом вкладення. Однак, згідно з пунктом 30-3 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення, на такому відправленні повинні зазначатися штриховий кодовий ідентифікатор оператора поштового зв`язку. 
Відповідно до положень Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, документом, що підтверджує надання послуги поштового зв`язку, є розрахунковий документ (касовий чек, розрахункова квитанція). Опис вкладення до цінного або рекомендованого листа набуває статусу офіційного документа лише за умови його перевірки працівником поштового зв`язку та обов`язкового проставлення на ньому відбитка календарного штемпеля відповідного відділення зв`язку.
Долучений відповідачем до матеріалів відзиву опис вкладення не містить відбитка календарного штемпеля АТ «Укрпошта», що об`єктивно свідчить про те, що даний документ не пройшов процедуру оформлення у відділенні поштового зв`язку і не може слугувати належним та допустимим доказом відправлення повістки. 
Також суд акцентує увагу на тому, що на виконання ухвали про витребування доказів від 03 грудня 2025 року відповідач так і не надав суду належних та допустимих доказів фактичного надсилання повістки на адресу позивача у відповідності з діючим законодавством. Повторне надання представником відповідача 05 грудня 2025 року тих самих копій документів, які вже були долучені до відзиву та не містили необхідних реквізитів поштового оператора, беззаперечно свідчить про об`єктивну відсутність у суб`єкта владних повноважень доказів правомірності своїх дій щодо здійснення належного оповіщення особи. 
Отже, матеріали адміністративної справи не містять беззаперечних доказів відправлення повістки та проставлення поштовим оператором відмітки про відмову або відсутність адресата.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. 
Відповідач цього обов`язку не виконав і не довів факту належного повідомлення позивача про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що виключає наявність у діях позивача об`єктивної сторони складу правопорушення.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на застосування Примітки до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначеною нормою імперативно встановлено, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами даних, держателями яких є державні органи. Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, чітко передбачено механізм електронної інформаційної взаємодії та одержання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки персональних відомостей в електронному вигляді. 
Зі змісту повістки та відзиву відповідача вбачається, що позивача викликали виключно з метою «уточнення даних». Проте відповідачем не зазначено ні у постанові про адміністративне правопорушення, ні у відзиві на позовну заяву, які саме конкретні дані необхідно було уточнити позивачу з урахуванням того факту, що ним раніше було виконано обов`язок з оновлення облікових даних через електронний кабінет.
Крім того, незважаючи на пряму вказівку суду в ухвалі від 03 грудня 2025 року надати докази неможливості отримання ІНФОРМАЦІЯ_2 персональних даних позивача у спосіб, установлений у Примітці до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідач у своїй заяві від 05 грудня 2025 року повністю проігнорував цю процесуальну вимогу, не надавши жодних підтверджень відсутності інформації в електронних реєстрах держави. 
Суд наголошує, що обставин, які підтверджують неможливість отримання відповідачем необхідних відомостей щодо персональних даних позивача у спосіб, установлений у Примітці до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суб`єктом владних повноважень суду не надано. 
Враховуючи викладене, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для притягнення позивача до відповідальності за неявку для уточнення даних, які орган державної влади мав можливість і був зобов`язаний отримати самостійно шляхом інформаційної взаємодії реєстрів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року у справі № 639/2299/25, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Зокрема, суд апеляційної інстанції, розглядаючи подібні правовідносини, наголосив, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, а в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви щодо події порушення та винності особи тлумачиться на її користь. 
Суд також враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, де зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. У цій справі відповідач не надав доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували законність його дій.
Поряд із зазначеним, суд констатує порушення відповідачем строків накладення адміністративного стягнення, що само по собі є самостійною та безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови. 
Відповідно до частини сьомої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Наведена правова норма встановлює два імперативні обмежувальні строки для притягнення до відповідальності: суб`єктивний строк (три місяці з дня виявлення уповноваженим органом факту правопорушення) та об`єктивний строк (один рік з моменту фактичного вчинення діяння). 
З матеріалів справи вбачається, що днем вчинення ймовірного правопорушення є 13 березня 2025 року – дата, на яку позивачу належало з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки згідно із вказаною відповідачем повісткою.
Відповідно до доводів сторони позивача, не спростованих відповідачем, відомості про перебування особи у розшуку у зв`язку з неявкою були внесені до системи «Оберіг» 17 березня 2025 року. Отже, саме цю дату належить вважати днем офіційного виявлення правопорушення компетентним органом. Таким чином, перебіг тримісячного строку накладення адміністративного стягнення розпочався 17 березня 2025 року та сплинув 17 червня 2025 року. 
Оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було винесено 29 серпня 2025 року, тобто з грубим пропуском встановленого частиною сьомою статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення тримісячного строку з дня виявлення правопорушення.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Зазначена норма носить імперативний характер і не передбачає можливості її дискреційного застосування уповноваженою посадовою особою. Завершення строків притягнення до адміністративної відповідальності виключає провадження у справі незалежно від встановлення вини особи.
Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо формування позивачем через застосунок «Резерв+» заяви про те, що він не оспорює допущене порушення та погоджується на розгляд справи за його відсутності, суд зазначає наступне. 
Згідно з положеннями чинного законодавства, реалізація особою права на застосування спрощеного порядку розгляду справи (без складання протоколу про адміністративне правопорушення та за її відсутності) становить форму її процесуальної поведінки. 
Разом з тим, подання такої заяви не легалізує допущені суб`єктом владних повноважень порушення матеріального права, зокрема безпідставність виклику всупереч Примітці до статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та не відновлює строки накладення стягнення, передбачені статтею 38 цього Кодексу, сплив яких є абсолютною підставою для закриття провадження. 
Крім того, обов`язок щодо доказування складу правопорушення лежить на органі влади, і суб`єкт владних повноважень не може перекладати цей тягар на особу виключно на підставі електронної заяви-згоди на процедуру розгляду. За наявності об`єктивних перешкод для притягнення особи до відповідальності (відсутність доказів оповіщення, можливість отримання даних з реєстрів, сплив тримісячного строку виявлення) уповноважена особа відповідача зобов`язана була на підставі статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити провадження у справі. 
Винесення постанови про накладення адміністративного стягнення за таких обставин свідчить про недотримання відповідачем вимог статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Підсумовуючи наведене, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова прийнята без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим вона є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягає закриттю.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання уповноважених посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про відсутність в діях позивача складу правопорушення, суд виходить з наступного. 
Відповідно до завдань адміністративного судочинства суд захищає порушені права особи у спосіб, передбачений законом. Скасування судом постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі є достатнім, ефективним та вичерпним способом захисту порушеного права позивача. 
Внесення відповідних змін до інформаційних систем (реєстрів) є похідним обов`язком органу влади, що випливає з необхідності виконання судового рішення, яке набрало законної сили. 
Суд не вбачає підстав вважати на цьому етапі, що відповідач ухилятиметься від виконання судового рішення та після його набрання законної сили, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з її передчасністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви через підсистему «Електронний суд» позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок. 
Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення основних позовних вимог щодо скасування постанови, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 19 Конституції України, статтями 7, 9, 38, 210, 210-1, 245, 247, 251, 268, 280, 283, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову №R42787 від 29 серпня 2025 року, винесену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн 00 коп (сімнадцять тисяч гривень 00 коп).
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення – закрити на підставі пункту 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 484 грн 48 коп (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 24 лютого 2026 року.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 . 

ВІДПОВІДАЧ: ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 . 

Суддя        Н.  В.  Недобитюк