Справа № 420/38492/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час проведення загальної мобілізації на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію»; визнання протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.09.2025 року № 667 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 ; скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 та зобов`язати військову частину звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Ухвалою суду від 24.11.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою суду від 16.02.2026 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію наказу командира Військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , витребувані матеріали зобов`язано надати до Одеського окружного адміністративного суду у строк до 05.03.2026.
Вимоги ухвали суду виконано не було.
В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог представник позивача у позовній заяві вказала, що 06 лютого 2002 року ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача було визнано непридатним до військової служби із зняттям з військового обліку відповідно до групи І, статті 86-а Розкладу хвороб, затвердженого наказом МОУ № 402 від 14.08.2008 року (раніше № 2-2 від 1994 року). Відповідно до висновку ВЛК позивача було знято з військового обліку 25.06.2002 року, про що зроблено відповідний запис у військовому квитку. Незважаючи на це, як вказала представник позивача, відповідач 28.09.2025 року, провів так зване «повторне проходження ВЛК» без законних підстав, та видав наказ про призов позивача на військову службу під час мобілізації. Фактично, як зазначила представник, позивача було мобілізовано незаконно, попри те, що він не є військовозобов`язаним, оскільки знятий з військового обліку відповідно до чинного рішення ВЛК. Як вказала представник позивача, такі дії ТЦК та СП є протиправними та порушують право позивача на звільнення від військового обов`язку, відповідно до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Відповідачі повідомлялись про день та час слухання справи, відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №667 від 28.09.2025 призвано ОСОБА_1 , 15.04.1985 на військову службу у зв`язку з мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 №1278 від 11.10.2025, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 28.09.2025.
Позивач, зазначивши, що відповідно до висновку ВЛК позивача було знято з військового обліку 25.06.2002 року, про що зроблено відповідний запис у військовому квитку, звернувся до суду із цим позовом.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст. 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно п. 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан».
В подальшому воєнний стан продовжено відповідними Указами та на час розгляду справи не припинений.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 Про загальну мобілізацію оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.
Відповідно до ст.1 Закону № 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно приписів ч. 2 ст. 4 Закону № 3543-XII, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII.
Відповідно до приписів ст.37 Закону № 2232, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які: визнані непридатними до військової служби.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається.
До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
Таким чином, відповідно до ст.37 Закону, передбачено, що у разі настання однієї з обставин, передбачених ч.6, особа виключається з військового обліку та втрачає статус військовозобов`язаного.
Матеріалами справи підтверджено, що 06 лютого 2002 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 було визнано непридатним до військової служби із зняттям з військового обліку відповідно до групи І, статті 86-а Розкладу хвороб, затвердженого наказом МОУ № 402 від 14.08.2008 року.
Враховуючи викладене та те, що позивач є таким, що непридатний до військової служби, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час проведення загальної мобілізації на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію»; визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.09.2025 року № 667 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 .
Шодо позовних вимог позивача про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 та зобов`язати військову частину звільнити ОСОБА_1 з військової служби, суд враховує, що в матеріалах справи відсутній вказаний наказ.
Ухвалою суду від 16.02.2026 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію наказу командира Військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , однак вимоги ухвали суду виконано не було.
Поряд з цим, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 №1278 від 11.10.2025, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 28.09.2025.
Під час прийняття рішення у справі суд враховує, що чинне законодавство не містить положень, які б дозволяли суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд, видавати акти індивідуальної дії, які є очевидно протиправними, не дозволяють мобілізовувати громадян, які визнанні непридатними до військової служби та виключенні з військового обліку, та направляти їх до військової частини.
У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, ЄСПЛ наголосив на особливій важливості принципу "належного урядування", зазначивши при цьому, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних Документ сформований в системі «Електронний суд» 11.02.2025 7 правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Також відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Враховуючи викладене, з огляду на очевидну незаконність мобілізацію позивача, відсутність в матеріалах справи наказу про зарахування до списків особового складу позивача та відомостей про номер дату прийняття спірного наказу, суд приходить висновку, що хоч Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу" не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як незаконна мобілізація, з метою ефективного захисту порушеного права позивача та повного його відновлення законним та обґрунтованим заходом буде задоволення позовних вимог позивача шляхом:
-визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час проведення загальної мобілізації на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію».
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.09.2025 року № 667 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 .
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн(шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн(шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).
Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра