ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/17056/24     Головуючий в І інстанції: Ус О.В.
Номер провадження: 22-ц/819/258/26      Доповідач: Воронцова Л.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого ( суддя-доповідач) Воронцової Л.П.
суддів: Майданіка В.В.
Склярської І.В.
секретаря Олійник К.О.,
учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
предстаник позивача - адвокат Петряєв Володимир Вікторович,
відповідач - приватне підприємство "Лідер-Плюс",
представник відповідача - адвокат Беженар Євгенія Олександрівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Лідер-Плюс", від імені якого діє адвокат Беженар Євгенія Олександрівна на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року, ухвалене суддею Ус О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Лідер-Плюс" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ №2-К від 01.02.2023 року ПП "Лідер-Плюс" про його звільнення з посади охоронника за ч. 4 ст. 40 КЗпП; поновити на посаді охоронника Приватного підприємства "Лідер-Плюс"; стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 141 206,22 грн. та заборгованість за 92 дні невикористаної щорічної основної відпустки.
В обґрунтування позову зазначив, що згідно наказу №9/16 від 13.06.2016 року його було прийнято на посаду охоронця 2 розряду у ПП "Лідер-Плюс". Після початку повномасштабного вторгнення, з 24.02.2022 року він продовжував працювати на своїй посаді не зважаючи на постійні обстріли підприємства та загрози для життя та здоров`я працівників, однак, заробітну плату не отримував. З 11.11.2022 року підприємство розпочало часткові виплати працівникам заробітної плати в готівковій формі, проте, як стало відомо в подальшому, будь-які відрахування до Пенсійного фонду та Податкової не здійснювались. 01.01.2023 р. він отримав нове посвідчення працівника ПП "Лідер-Плюс". 05.03.2024 він, знаходячись біля офісу підприємства, отримав тілесні ушкодження внаслідок обстрілів зі сторони військових рф. Після отримання травм, був доставлений до ХОКЛ бригадою ШМД, де перебував на лікуванні до 25.03.2024 р. У зв`язку із вказаними обставинами, він повідомив в телефонному режимі директора підприємства про неможливість здійснювати свої трудові обов`язки. В середині червня 2024 р. він прийшов на підприємство, однак, його не було допущено до свого робочого місця, відмовлено у спілкуванні, повідомлено про його звільнення. Жодних відміток до трудової книжки про його звільнення не внесено, з наказом про звільнення не ознайомлено та копію не надано. В подальшому, на адвокатський запит було отримано копію оскаржуваного наказу про звільнення, з якого йому стало відомо, що підставою для його звільнення вказано п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Крім того, відповідачем, в порушення вимог ст. 116 КЗпП не проведено з ним розрахунку при звільненні, не повідомлено про нараховані та не сплачені суми. Вважає наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Херсонського міського суду від 01 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Приватного підприємства "Лідер-Плюс" №2-К від 01.02.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронця Приватного підприємства "Лідер-Плюс".
Стягнуто з Приватного підприємства "Лідер-Плюс" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01.02.2023 року по 01.12.2025 року в сумі 351 105,04 грн, яка визначена без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі платежу за один місяць.
Здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд вважав, що наказ ПП "Лідер-Плюс" №2-К від 01.02.2023 року про звільнення позивача з посади охоронця, у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з не доведенням відповідачем відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин.
З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог останнього щодо скасування наказу про звільнення, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом його поновлення на раніше займаній посаді - охоронника з 02.02.2023 року, оскільки 01.02.2023 року було останнім робочим днем позивача.
Вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , суд виходив із того, що позивач звільнений 01.02.2023 року, відомостей щодо отримання ним заробітної плати матеріали справи не містять, з урахуванням довідки ПП "Лідер- Плюс" про виплату працівникам заробітної плати в період з лютого 2022 року по січень 2023 року готівкою, виходив із довідки ОК-7 та для розрахунку взяв заробіток за повністю відпрацьовані січень та лютий 2022 року. Оскільки сторонами не надано відомості щодо кількості робочих днів на тиждень, суд виходив із п`ятиденного робочого тижня.
Розрахунковий період з 01.02.2023 року по 01.12.2025 року (дата ухвалення судового рішення) складає 1034 дні, тому визначив суму стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення в розмірі 351 105,04 грн, виходячи із механізму визначення, передбаченого Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. 
Суд дійшов висновку про відмову позивачу у стягнені компенсації за 92 дні невикористаної щорічної основної відпустки , оскільки ним не надано відомостей , що саме така кількість днів у нього залишилась невикористаної відпуски. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду у частині задоволених позовних вимог ПП "Лідер-Плюс", від імені якого діє адвокат Беженар Є.О. подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, судом не повно та не всебічно з`ясовані обставини справи, спірним правовідносинам надана не вірна правова оцінка, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню.
В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що відповідачем були долучені письмові докази, що свідчать про фіксацію відсутності позивача на роботі, а саме: довідка безпосереднього керівника ОСОБА_1 , начальника відділу Оперативного управління Синицького А.О. від 26.12.2022 р., про неможливість зв`язатися з ОСОБА_1 та з`ясувати причини відсутності, акт про відсутність пояснень та неможливості їх відібрання від 26.12.2022 р. складений начальником відділу Оперативного управління ОСОБА_2 , доповідна записка від 26.12.2022 р. складена начальником відділу оперативного управління Савицьким А.А., акт про відвідування місця проживання ОСОБА_1 від 26.12.2022 року, складений водієм ОСОБА_3 , охоронцем ОСОБА_4 , довідка складена 31.01.2023 р. начальником відділу Оперативного управління ОСОБА_2 , акт складений 31.01.2023 р. начальником відділу Оперативного управління Синицьким А.О.
Зазначає, що підприємство вжило всіх можливих заходів за для з`ясування причин тривалої відсутності працівника ОСОБА_1 , здійснило спроби відібрати у нього письмові пояснення, відвідавши місце його проживання, про що надало до суду належні та допустимі докази, яким не було надано належну оцінку. 
Позивач не надав жодного доказу перебування на займаній посаді з грудня 2022 року по червень 2024 року, не обґрунтував відсутність виплати йому заробітної плати тривалий проміжок часу з грудня 2022 року по червень 2024 року, що вказує на його обізнаність із правовими наслідками невиходу на роботу та не перебування у трудових відносинах з відповідачем по справі. 
Вважаючи свої права порушеними з червня 2024 року до моменту подання позовної заяви 09.10.2024 року, позивач не здійснив жодних дій щодо з`ясування обставин свого звільнення, не намагався отримати копію наказу про звільнення та не надав доказів звернення до правоохоронних органів з приводу грубого порушення його трудових прав.
Суд не встановив, де саме перебував позивач з 26.12.2022 по дату його звільнення та чому його трудова книжка перебувала в нього, а не в роботодавця.
Посвідчення працівника ПП "Лідер-Плюс", на яке посилається у рішенні суд першої інстанції, було видано позивачу на початку грудня 2022 року, тобто завчасно з врахуванням святкових днів та вступало в силу лише з 01.01.2023 року. Однак, з 26.12.2022 позивач перестав виходити на роботу, про що і були складені відповідні письмові акти та доповідні.
Посилання суду на редакцію ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" є безпідставним, оскільки зміни ( доповнено ч.3 статті 5) було внесено Законом No 4412-IX "Про внесення змін до Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 01.05.2025, в той час як оскаржуваний наказ прийнято 01.02.2023, тому станом на дату видання оскаржуваного наказу ПП "Лідер-Плюс" No 2-К від 01.02.2023 чинним законодавством України не було встановлено заборони на звільнення особи через неможливість виходу на роботу в зоні активних бойових дій. 
Поза увагою суду лишився той факт, що перебуваючи на стаціонарному лікуванні в ХОКЛ до 25.03.2024 р., позивач не повідомляв відповідача, не надавав листок непрацездатності та отримував допомогу по тимчасовій непрацездатності, що також вказує на те, що позивачу було достовірно відомо про не перебування у трудових відносинах із відповідачем.
Суд помилково не застосував до спірних правовідносин строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП, не встановив що позивачем він пропущений, що вказує на порушення норм матеріального права. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд неправильно застосував норми Порядку No 100 -та не взяв для розрахунку останні два місяці саме роботи, тобто грудень 2022 року та січень 2023 року. 
Оскільки у жовтні 2024 року позивач звернувся до суду із позовною вимогою про скасування наказу про звільнення, відсутня вина або протиправні дії відповідача, внаслідок чого строк визначений законом для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - 1 рік міг бути подовжений судом.
Стягнення з відповідача суми середнього заробітку за період часу з 01.02.2023 по 01.12.2025, понад 1 рік, що встановлений ст. 235 КЗпП України, є помилковим і рішення суду в даній частині підлягає скасуванню.
Судом взято до уваги загальну кількість календарних днів для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без вирахування святкових та вихідних днів, хоча необхідно розрахувати саме кількість робочих днів (за виключенням святкових та вихідних днів).
Навіть якщо врахувати загальний строк вимушеного прогулу, що є більшим ніж передбачений ст. 235 КЗпП України , він повинен бути розрахований за період з 01.02.2023 року по 01.12.2025 року за вирахуванням святкових та вихідних днів, що складає 738 днів, а не 1034. 
Просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду справи.
Представник відповідача ПП "Лідер-Плюс" адвокат Беженар Є.О. подала до суду заяву про відкладення судового засідання у з`язку із зміною графіків електропостачання, що унеможливлює забезпечити стійкий та стабільний зв`язок за допомогою мобільного оператора або Інтернет провайдера для підключення до відеоконференції із Херсонським апеляційним судом внаслідок тривалого відключення світла, відсутності джерела живлення для ноутбука, роутера та стабільного зв`язку.
Колегія суддів відхиляє вказане клопотання з огляду на таке.
Відповідно до статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Апеляційний суд зауважує, що згідно із доданим до клопотання графіком ДТЕК у представника відповідача до початку судового засідання передбачується відновлення електропостачання, крім того, представник не скористалася іншими альтернативними засобами для забезпечення участі у судовому засіданні, відтак наведені у клопотанні причини неявки в судове засідання є неповажними, що не перешкоджає розгляду справи в порядку частини другої статті 372 ЦПК.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_5 , судді: Майданік В.В., Склярська І.В.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року апеляційну скаргу ПП "Лідер-Плюс" залишено без руху для усунення недоліків, витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 14 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції на 16 лютого 2026 року о 12 годині 00 хвилин.
Фактичні обставини справи
Із записів копії трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 вбачається, що 14 червня 2016 року він призначений на посаду охоронника ІІ розряду Приватного підприємства "Лідер-Плюс", наказ №9/16 від 13.06.2016 р.
Згідно копії наказу Приватного підприємства "Лідер-Плюс" від 01.02.2023 року №2-К "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади охоронника 01.02.2023 року за прогул без поважних причин п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Бухгалтерії наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію: за 24 календарних дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 14.06.2021 р. по 13.06.2022 р. та за 15 календарних дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 14.06.2022 р. по 01.02.2023 р. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено наказ "Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 " від 01.02.2023 р.
Наказ не містить відомостей про ознайомлення ОСОБА_1 з ним.
Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 19.08.2024 р. за вих. №2100-0704-8/35662 на адвокатський запит про надання страхувальником ПП "Лідер-Плюс" відомостей про звільнення працівника ОСОБА_1 , повідомлено, що відповідно до даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по обліковій картці застрахованої особи ОСОБА_1 наявна інформація про звільнення з 31.05.2022 р. з посади охоронника, підстава для припинення трудових або цивільно-правових відносин ст. 36 п. 1 КЗпП України. Інформацію до Реєстру завантажено на підставі відомостей про трудові відносини у складі звітності по єдиному соціальному внеску, наданої страхувальником ПП "Лідер-Плюс" за ІІ квартал 2022 року.
З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12024231040000262 від 05.03.2024 року вбачається, що до Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області надійшло повідомлення про те, що 05.03.2024 р. приблизно у період часу з 13.29 год. по 15.00 год. військовими рф в порушення законів та звичаїв війни здійснено обстріл міста Херсона, внаслідок чого, зокрема, тілесні ушкодження отримав ОСОБА_1 .
Відповідно до епікризу виписного №1158/2024 КНП "Херсонська обласна клінічна лікарня", ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 05.03.2024 р. по 25.03.2024 р. з діагнозом вогнепальне осколкове сліпе торакоабдомінальне проникне поранення з ушкодженням діафрагми, селезінки, великого сальника. Внутрішньочеревна кровотеча. Лівобічний гемоторакс. Вивих правого плеча. Травматичний шок ІІІ. Орієнтовний строк непрацездатності 28 днів.
За відомостями форми ОК-7 Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 востаннє отримував заробітну плату від ПП "Лідер Плюс" у лютому 2022 року в розмірі 6953,60 грн, відомості щодо нарахування заробітної плати у подальшому відсутні.
Згідно копії наказу Приватного підприємства "Лідер-Плюс" від 01.02.2023 року №1-К "Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 " визнано для ОСОБА_1 , охоронника, дні відсутності на роботі за період з 26.12.2022 року по 31.01.2023 року прогулом без поважних причин; застосовано до ОСОБА_1 за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; наказано підготувати до 01.02.2023 р. проект наказу про звільнення ОСОБА_1 , охоронника, за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП). Датою звільнення та останнім днем роботи ОСОБА_1 визначено 01.02.2023 року.
Відповідно до довідки складеної 26.12.2022 начальником відділу Оперативного управління Синицьким А.О., на виконання усного розпорядження керівника, 26.12.2022 року на протязі усього робочого дня було здійснено декілька спроб зв`язатися телефоном з охоронником ОСОБА_1 для з`ясування причин його відсутності на робочому місці. ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки і до кінця робочого дня не зателефонував та не повідомив причин відсутності на роботі.
Згідно акту складеного 26.12.2022 р. начальником відділу Оперативного управління ОСОБА_2 "Про відсутність пояснень про причини відсутності на роботі охоронника ОСОБА_1 ", цим актом засвідчено, що неодноразово на протязі усього робочого дня 26.12.2022 року було здійснено спроби зв`язатися з охоронником ОСОБА_1 телефоном з метою надання пояснень про причини його відсутності на робочому місці 26.12.2022 року. На зв`язок в кінці робочого дня він не вийшов. Письмові пояснення охоронник ОСОБА_1 про причини його відсутності на роботі 26.12.2022 року не надав.
У відповідності до доповідної записки від 26.12.2022 складеної начальником відділу оперативного управління ОСОБА_2 "Про відсутність співробітника на роботі без поважної причини", 26.12.2022 року інспектор ГШР ОСОБА_1 не заступив на добове чергування без поважних причин, своєчасно нікого не поінформувавши про це. Зв`язатися телефоном не було можливості, ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки. Було ухвалено рішення відправити групу реагування на адресу проживання ( АДРЕСА_1 ) з метою встановлення причини неявки на роботу. Але вдома нікого не було про що складено акт.
Відповідно до акту від 26.12.2022 року "Про відвідування вдома працівника ОСОБА_1 " складеного водієм ОСОБА_3 , охоронником ОСОБА_4 , 26.12.2022 року о 09:15 год. відвідали вдома (за адресою АДРЕСА_1 ) охоронника ОСОБА_1 , щоб з`ясувати причини його відсутності на роботі 26.12.2022 року. Під час їх візиту за зазначеною адресою було встановлено, що ОСОБА_1 відсутній вдома, оскільки двері ніхто не відчинив. Сусіди повідомити додаткову інформацію не змогли.
За довідкою, складеною 31.01.2023 р. начальником відділу Оперативного управління Синицьким А.О. на виконання усного розпорядження керівника, на протязі січня місяця 2023 року було здійснено безліч спроб зв`язатися телефоном з охоронником ОСОБА_1 для з`ясування причин його відсутності на робочому місці за період з 26.12.2022 по 31.01.2023 року. Спроби зв`язатись з ним здійснювались аж до 31.01.2023 року з метою отримання письмових пояснень щодо відсутності на роботі. Але результатів не дали. ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки і не зателефонував сам та не повідомив причини своєї відсутності на роботі за вищевказаний період.
Згідно акту складеного 31.01.2023 р. начальником відділу Оперативного управління Синицьким А.О. "Про відсутність пояснень про причини відсутності на роботі охоронника ОСОБА_1 ", засвідчено, що неодноразово на протязі січня місяця 2023 року було здійснено спроби зв`язатися з охоронником ОСОБА_1 телефоном з метою надання пояснень про причини його відсутності на робочому місці за період з 26.12.2022 року по 31.01.2023 року та з метою отримання письмових пояснень щодо відсутності на роботі. Але результатів не дали. ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки і не зателефонував сам та не повідомив причин своєї відсутності на роботі за вищевказаний період. Письмові пояснення охоронник ОСОБА_1 про причини своєї відсутності на роботі за період з 26.12.2022 року по 31.01.2023 року не надав.
За змістом довідки ПП "Лідер-Плюс", у зв`язку з окупацію міста Херсон, а також подальшою небезпечною ситуацією, пов`язаною з обстрілами, повною відсутністю електроенергії та мережі Інтернет, у період з лютого 2022 року по січень 2023 року не було можливості провадити виплату заробітної плати за вище зазначений період на карткові рахунки працівників відкриті в банківських установах, тому на виконання усного розпорядження керівника у період з лютого 2022 по січень 2023 року виплата заробітної плати здійснювалася готівкою.
З наданої представником позивача копії посвідчення охоронника № 005 ПП "Лідер-Плюс" вбачається, що воно видане ОСОБА_1 01.01.2023 року та дійсне до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2. Мотивувальна частина
Позиція суду апеляційної інстанції 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Рішення суду переглядається у частині позовних вимог про визнання наказу протиправним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Щодо строку звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.
Відповідно до частин першої - другої статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу ( розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виснував, що строк звернення останнього із позовом до суду не пропущено, оскільки відсутні докази отримання ним примірника наказу про звільнення, а сам наказ інформації про ознайомлення з його змістом та вручення не містить.
Колегія суддів погоджується із висновком суду в зазначеній частині, доводи апеляційної скарги представника відповідача про обізнаність позивача про своє звільнення з червня 2024 року, що свідчить про пропуск ним строку звернення з позовом до суду є безпідставними і підлягають відхиленню з огляду на наступне.
Законодавець розмежував у статті 233 КЗпП України строки звернення особи за вирішенням певного трудового спору, вказавши, що обізнаність працівника про своє звільнення : "знав або мав знати" має значення лише при зверненні із позовом трудового спору, проте не пов`язаного із звільненням, оскільки частина друга цієї статті регламентує, що у спорах про звільнення місячний строк рахується із дня вручення працівникові копії наказу (розпорядження).
Суд правильно зазначив, що матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 копії наказу про звільнення або ухилення його від отримання наказу.
Колегія суддів зауважує, що саме на роботодавця покладено обов`язок у справах зазначеної категорії надати суду такі докази або ж довести належними доказами те, що позивач ухилився від його отримання.
Щодо суті спору про визнання наказу протиправним, скасування, поновлення на роботі.
Відповідно до змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У цій же статті Основного Закону громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні норми закріплені в статті 5-1 КЗпП України.
Водночас відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Водночас невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими до суду доказами (див. постанову Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування причин його відсутності на роботі, а основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я (див. постанову Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 334/8910/18).
У справі, яка переглядається, з урахуванням меж апеляційного перегляду, перевірці апеляційним судом підлягають висновки суду щодо не доведення відповідачем відсутності позивача на роботі без поважних причин у період з 26 грудня 2022 року по 31 січня 2023 року.
Законодавець звертав увагу судів, при розгляді справ зазначеної категорії, на належне фіксування факту відсутності працівника, зокрема, обумовлене характером трудових відносин і виконуваної працівником роботи відповідно до змісту трудового договору.
Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 наказом №9/16 від 13.06.2016 він призначений на посаду охоронника ІІ розряду Приватного підприємства "Лідер-Плюс" із 14.06.2016. 
Наказом Приватного підприємства "Лідер-Плюс" від 01.02.2023 року №2-К "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади охоронника 01.02.2023 року за прогул без поважних причин п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Підставою звільнення за прогул, як зазначено у наказі № 1-К по підприємству є відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин із 26.12.2022 по 31.01.2023.
У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому він спростовує заявлені працівником вимоги. Отже, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.
На підтвердження факту відсутності позивача на робочому місці відповідачем надано:
довідку та акт складені 26.12.2022 начальником відділу оперативного управління Синицьким А.О., про те, що 26.12.2022 року на протязі усього робочого дня було здійснено декілька спроб зв`язатися телефоном з охоронником ОСОБА_1 для з`ясування причин його відсутності на робочому місці. ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки і до кінця робочого дня не зателефонував та не повідомив причин відсутності на роботі;
доповідну записку від 26.12.2022 р. складену начальником відділу оперативного управління ОСОБА_2 наступного змісту: 26.12.2022 року інспектор ГШР ОСОБА_1 не заступив на добове чергування без поважних причин, своєчасно нікого не поінформувавши про це. Зв`язатися телефоном не було можливості - ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки. Було ухвалено рішення відправити групу реагування на адресу проживання ( АДРЕСА_1 ) з метою встановлення причини неявки на роботу. Але вдома також нікого не було, про що складено акт;
акт від 26.12.2022 року "Про відвідування вдома працівника ОСОБА_1 " складений водієм ОСОБА_3 , охоронником ОСОБА_4 , про те, що вони 26.12.2022 року о 09:15 год. відвідали вдома (за адресою АДРЕСА_1 ) охоронника ОСОБА_1 , щоб з`ясувати причини його відсутності на роботі 26.12.2022 року. Під час їх візиту за зазначеною адресою було встановлено, що ОСОБА_1 відсутній вдома, оскільки двері ніхто не відчинив. Сусіди повідомити додаткову інформацію не змогли;
довідку та Акт, складені 31.01.2023 р. начальником відділу Оперативного управління ОСОБА_2 , про те, що на протязі січня місяця 2023 року було здійснено безліч спроб зв`язатися телефоном з охоронником ОСОБА_1 для з`ясування причин його відсутності на робочому місці за період з 26.12.2022 по 31.01.2023 року. Спроби зв`язатись з ним здійснювались аж до 31.01.2023 року з метою отримання письмових пояснень щодо відсутності на роботі. Але результатів не дали. ОСОБА_1 не відповідав на дзвінки і не за телефонував сам та не повідомив причини своєї відсутності на роботі за вищевказаний період.
Позивач заперечує свою відсутність на роботі у період із 26.12.2022 по 31.01.2023, спростовує доводи роботодавця, зокрема, отримання ним службового посвідчення № 005, дійсного із 01.01.2023 по 27.12.2027.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи юридичну оцінку наданим відповідачем доказам колегія суддів зазначає наступне.
Зважаючи на характер роботи позивача, відповідач повинен був надати суду на спростування доводів позивача посадову інструкцію охоронника ОСОБА_1 , Правила внутрішнього трудового розпорядку ПП "Лідер-Плюс", документи, що підтверджують режим роботи (графік чергування) , табель обліку робочого часу, журнал обліку приходу/виходу працівника, відомості про нараховану та виплачену заробітну плату за грудень 2022 року - січень 2023 року. Відсутність позивача на роботі мала оформлятися щоденно Актом, складеним не однією особою, а двома-трьома працівниками підприємства, із зазначенням часу відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.
Довідка, доповідна, акт від 26.12.2022 складені одноособово начальником відділу, не містить зазначення конкретного робочого часу і часу відсутності ОСОБА_1 . Акт від 26.12.2022 складений двома працівниками підприємства містить лише інформацію про відсутність ОСОБА_1 за місцем його проживання 26.12.2022 о 9.15 год. Довідка, доповідна, акт від 31.12.2023 складені одноособово начальником відділу ПП "Лідер-Плюс" не містять зазначення робочого часу та часу відсутності позивача на роботі, відсутні акти та інші докази про відсутність ОСОБА_1 щоденно із 27.12.2022 по 30.01.2023.
Надані стороною відповідача докази на підтвердження факту відсутності ОСОБА_1 на роботі у період 26.12.2022 - 31.01.2023 не відповідають критерію належності, достовірності достатності.
Позивач має службове посвідчення № 005, дійсне із 01.01.2023 по 27.12.2027. Відповідач на підтвердження видачі вказаного посвідчення ОСОБА_1 у грудні 2022 року не надав суду доказів - журналу обліку видачі посвідчень із датою і підписом позивача про його отримання до 26.12.2022. Крім того, згідно наказу № 2-К від 01.02.2023 про звільнення ОСОБА_1 роботодавець зазначив про виплату компенсації невикористаних днів основної відпустки, у тому числі за грудень і січень 2023 року, зарахувавши вказаний період як відпрацьований позивачем.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження відсутності ОСОБА_1 на робочому місці із 26.12.2023 по 31.01.2023. 
Отже наказ №2 - К від 01.02.2023 про звільнення ОСОБА_6 . Опера за прогули на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України суд обґрунтовано визнав протиправним та скасував його, відновивши порушене право позивача шляхом поновлення його на роботі.
Доводи апеляційної скарги представника ПП "Лідер-Плюс" про надання відповідачем доказів на підтвердження відсутності позивача на робочому місці без поважних причин, з огляду на вище зазначене, є безпідставними і підлягають відхиленню.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до приписів частини 2 статті 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок № 100).
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі підлягають задоволенню, суд обґрунтовано вважав підлягаючими задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто за період із 02.02.2023 по 01.12.2025, застосувавши положення пунктів 2, 3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08лютого 1995 року № 100 щодо визначення розміру середньоденного заробітку працівника за останні повні два місяці, що передують звільненню та з огляду лише на відомості про період і розмір нарахованої позивачу заробітної плати, які містяться у Довідці ОК -7 Пенсійного фонду України та не надання відповідачем доказів про нараховану і виплачену позивачу заробітну плату у жовтні-листопаді 2022 року, суд обґрунтовано визначив середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні місяці, вказані у Довідці.
З огляду на ненадання відповідачем, у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України доказів нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати за два повні місяці роботи, що передували його звільненню, суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача у зазначеній частині. Безпідставними є посилання відповідача у скарзі про визначення судом кількості робочих днів, що підлягають компенсації з урахуванням святкових днів, оскільки трудовим законодавством у період воєнного стану такі не передбачені. Разом із тим слушними є доводи скарги про неправильність обрахування загальної кількості днів вимушеного прогулу, що підлягають оплаті. Так, у період із 02.02.2023 по 01.12.2025 , кількість робочих днів становить 738. Тому розмір заробітної плати, що підлягає стягненню із відповідача становить : 738 *339,56 грн = 250 595,28 грн.
Враховуючи зазначене, рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої із ПП "Лідер-Плюс" на користь ОСОБА_1 заробітної плати із 351 105,04 грн до 250 595,28 грн.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши стягнуту із ПП "Лідер Плюс" суму середнього заробітку із 351 105,04 грн до 250 595, 28грн.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.
Оскільки рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, зменшення стягнутої суми до 250 595,28 грн, що становить 71,37% від заявленої до стягнення, тому із позивача підлягає стягненню на користь відповідача 28,63% від сплаченого останнім при подачі апеляційної скарги судового збору за майновими вимогами - 1 206,25грн (4 213,26 *28, 63%).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Лідер Плюс" , подану представником Беженар Євгенією Олександрівною, задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року у частині стягнення із Приватного підприємства "Лідер-Плюс" (ЄДРПОУ 31848529, місцезнаходження: м. Херсон, вул. 9 Січня, буд. 17, оф. 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 року по 01.12.2025 року в сумі 351 105,04 грн, змінити, зменшити стягнуту суму до 250 595, 28 грн, яка визначена без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів. 
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного підприємства "Лідер-Плюс" (ЄДРПОУ 31848529, місцезнаходження: м. Херсон, вул. 9 Січня, буд. 17, оф. 9) витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 206,25 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повної постанови: 16 лютого 2026 року.

Головуючий      Л.П.Воронцова

Судді:       В.В.Майданік

І.В.Склярська