ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2121/26 Справа № 204/5313/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі
апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 
на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року 
у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу , –
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року позивач Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» звернулося до Чечелівського районного суду міста Дніпра із зазначеним позовом до ОСОБА_1 на предмет стягнення з останнього страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 10 759,53 грн. 
Позов мотивований тим, що 22 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 222212704, за яким забезпеченою є цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 . Так, 22 лютого 2025 року об 11:00 год. в м. Дніпро на вул. Степана Бандери, буд.15, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 , при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mazda 6» з номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Винним в дорожньо-транспортній пригоді за ст. 121 КУпАП постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року визнано ОСОБА_1 . Відповідно до ремонтної калькуляції, розрахунку страхового відшкодування та страхового акту № ОЦВ-СП-25-04-4877/1, пошкодженому транспортному засобу втсановлено матеріальні збитки в розмірі 24 019,06 грн., при цьому сума відшкодування була зменшена на суму франшизи у розмірі 2 500 грн. та виплачена власнику в розмірі 21 519,06 грн. На момент дорожньо-транспортної пригоди забезпеченим транспортним засобом керував ОСОБА_1 , який в порушення умов договору не є власником транспортного засобу. 
Позивач вказав, що при укладенні договору страхування 50% знижка на страховий платіж надавалася за умови особистого керування застрахованою особою транспортним засобом, а тому відповідач, як особа відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, повинен компенсувати 50% виплаченого страховою компанією страхового відшкодування в розмірі 10 759,53 грн. 

Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 22 лютого 2025 року об 11:00 год. в м. Дніпро на вул. Степана Бандери, буд. 15, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mazda 6» з номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КупАП.

Вказані обставини встановлені та підтверджуються постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року, яка набрала законної сили, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. в дохід держави.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вказана постанова суду від 24 березня 2025 року має преюдиційне значення при розгляді цієї цивільної справи.
22 липня 2024 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01 липня 2004 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору), укладено договір (поліс) № 222212704 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 , строк дії якого з 22 липня 2024 року по 21 липня 2025 року включно. Страхова сума на одного потерпілого: 320 000 грн. – за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, 160 000 грн. – за шкоду, заподіяну майну. Розмір франшизи – 2 500 грн. При укладенні договору страхування діє знижка 50 % на страховий платіж (а.с. 4).
Із страхового акту № ОЦВ-СП-25-04-4877/1 видно, що 18 липня 2024 року укладено договір страхування № 222212704, за яким страхувальником є ОСОБА_1 . Період страхування з 22 липня 2024 року по 21 липня 2025 року. 22 лютого 2025 року року відбулась дорожньо-транспортна пригода, яке оформлено за участю поліції. Винна особа ОСОБА_1 . Транспортний засіб потерпілої особи «Mazda 6» з номерним знаком НОМЕР_2 . Сума нарахованого відшкодування 21 519,06 грн., яка підлягає виплаті ОСОБА_2 (а.с. 6 зворот).
Так, 03 березня 2025 року власник транспортного засобу «Mazda 6» з номерним знаком НОМЕР_2 ОСОБА_2 звернувся до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» із заявою про страхове відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 22 лютого 2025 року та згідно платіжної інструкції № 18363 від 31 березня 2025 року ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування в розмірі 21 5198,06 грн. з вирахуванням франшизи в розмірі 2 500 грн. (а.с. 6, 7, 8-9, 10).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до вимог ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
За змістом ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Так відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Абзацем першим частини 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону № 1961-IV від 01 липня 2004 року, чинній на момент укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 22 липня 2024 року та на момент дорожньо-транспортної пригоди 22 лютого 2025 року) було передбачено, що, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо стягнення з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, 50% виплаченого страхового відшкодування, які останній обґрунтовує положеннями п. 13.2 ст. 13 та п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, в редакції, що була чинною на дату укладення договору ОСЦПВВНТЗ та який втратив чинність 20 червня 2024 року.
Так, відповідно до п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, було передбачено, що розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу.
Пунктом 38-1.1 ст. 38-1 Закону № 1961-IV в редакції, що діяла на момент ДТП було визначено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що діюча редакція ч. 1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21 травня 2024 року № 3720-ІХ, яка набрала чинності 20 червня 2024 року, визначає, що розмір страхової премії за внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків для страхувальника, який є: громадянином України - учасником бойових дій, постраждалим учасником Революції Гідності, учасником війни, особою з інвалідністю II групи, особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеною до I або II категорії, пенсіонером, - щодо транспортного засобу, який має робочий об`єм двигуна до 2 500 сантиметрів кубічних або потужність електродвигуна до 100 кіловат включно та належить йому на праві власності, за умови керування таким транспортним засобом виключно страхувальником або особою, яка також належить до категорій, визначених цією частиною, та використання транспортного засобу без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів та/або вантажу.
Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги про те, що на момент ДТП забезпеченим транспортним засобом керував ОСОБА_1 , який в порушення умов договору, не є власником транспортного засобу, зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є пенсіонером за віком, що підтверджується його пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 , видане 22 серпня 2018 року (а.с. 35).
Так, за даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 встановлено, що з 21 червня 2017 року титульним власником транспортного засобу «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (а.с. 37-38).
Згідно даних полісу № 222212704, а саме в графі «страхувальник» окрім інших даних страхувальника, документом, що посвідчує особу зазначається пенсійне посвідчення НОМЕР_4 від 22 серпня 2018 року, що підтверджує право ОСОБА_1 на зменшення розміру страхового платежу.
Окрім цього, зі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у шлюбі, що зареєстрований Кіровським відділом ДРАЦС 09 жовтня 1993 року, про що складено відповідний актовий запис під № 650 (а.с. 36).
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, що узгоджується з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 63 СК України, що узгоджується з ч.1 ст. 369 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в чинній редакції), у цьому законі терміни вживаються в такому значенні: власник наземного транспортного засобу (далі - власник транспортного засобу) особа, яка є власником відповідно до закону або законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, договору оренди або на інших законних підставах.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що автомобіль є спільною сумісною власністю відповідача та ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_3 виступає лише титульним власником автомобілю, тоді як спільна сумісна власність – це вид права власності, а відтак відповідач є власником автомобілю, у тому числі в розумінні Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Крім того, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить вимоги щодо укладання кожним співвласником транспортного засобу окремого договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Посилання апелянта про те, що у зв`язку із зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником ОСОБА_1 у страховика були підстави вважати її єдиним титульним та фактичним власником автомобіля «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 , а відтак керування транспортним засобом іншою особою впливає на наявність страхового покриття, є необґрунтованим з огляду на таке.
Відповідно до положень сімейного законодавства України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно зареєстроване. 
Сам факт реєстрації транспортного засобу на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції спільності майна та не виключає права іншого з подружжя користуватися таким майном.
У межах договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхується не конкретна особа як водій, а відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу. 
Законодавство прямо передбачає можливість керування транспортним засобом іншими особами, які допущені до керування відповідно до закону, якщо інше прямо не встановлено умовами договору. 
Доводи апелянта про те, що Поліс № 222212704 було оформлено страхувальником ОСОБА_1 самостійно в онлайн-режимі без участі страхового агента, у зв`язку з чим була відсутня можливість перевірити наявність пільги та роз`яснити підстави й наслідки її застосування, є безпідставними та не може бути прийняте судом до уваги з огляду на таке.
Спосіб укладення договору страхування (в електронній формі через веб-сайт страховика) є свідомо обраною страховиком моделлю здійснення господарської діяльності. Запроваджуючи механізм дистанційного укладення договорів, страховик самостійно визначає алгоритм перевірки відомостей, що вносяться страхувальником, а також технічні запобіжники для підтвердження або спростування права на пільгу. Неналежна організація такого процесу не може покладатися на страхувальника.
Окрім цього, саме страховик як професійний учасник ринку страхових послуг зобов`язаний забезпечити належну перевірку даних, які впливають на істотні умови договору, у тому числі щодо застосування пільг. Якщо інформація про пільгу вноситься до електронної форми полісу, це означає, що програмний продукт страховика допускає таку можливість без додаткової верифікації. Відтак ризик відсутності перевірки несе сторона, яка організувала відповідний сервіс.
Сам факт укладання полісу з пільгою підтверджує, що позивач вже перевірив та визнав необхідні обставини, зокрема те, що: відповідач є пенсіонером, автомобіль «Toyota Camry» з номерним знаком НОМЕР_1 має об`єм двигуна до 2 500 см3, а також те, що у відповідача відсутня мета надавати платних послуг з перевезення, оскільки позивачем доказів зворотнього не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.
Зважаючи на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, оскільки страховий захист пов`язаний із конкретним транспортним засобом, зазначеним у полісі, а не виключно з особою, вказаною у свідоцтві про його реєстрацію. 
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»   – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко