Справа № 522/17579/25
Провадження № 2/522/2934/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді – Федчишеної Т. Ю.,
за участі секретаря судового засідання – Коновал Д. І.,
представника позивача – адвоката Желобницької А. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -
ВСТАНОВИВ:
Хелая Гурам звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.
Позов мотивовано тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики у формі власноручно написаної боргової розписки, відповідно до якого він передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 90 000,00 дол. США для особистих цілей, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти. 
Указує, що він неодноразово усно вимагав від відповідача виконання зобов`язань із погашення заборгованості, однак відповідач ухилився від повернення суми позики. При цьому ОСОБА_2 не заперечував факт укладення між ними договору позики та не надавав спростувань щодо його існування, проте умисно не виконує свої зобов`язання. 
16.07.2025 позивач через АТ «Укрпошта» направив на адресу проживання ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення заборгованості за договором позики (трек-номер № 6502300100713), проте поштове відправлення було повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що свідчить про ухилення відповідача від отримання вимоги та відсутність намірів виконувати свої зобов`язання в добровільному порядку. 
Зазначає, що відповідач не вживає жодних дій для досудового врегулювання спору та не повертає йому суму заборгованості, чим порушує його права. 
З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за борговою розпискою у розмірі 90 000,00 доларів США. 
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Желобницька А. О. позов підтримала та просила його задовольнити. Надала для огляду в судовому засіданні оригінал розписки, копія якої міститься в матеріалах справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд прави повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву від нього до суду не надходило.    Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд зазначає таке.
Як слідує з наданої позивачем на підтвердження своїх вимог розписки, ОСОБА_2 взяв у борг 90 000 дол. США у ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір та розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, що підтверджують укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики з урахуванням дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6?50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 28 квітня 2025 року у справі № 585/1947/22
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання її позичальником у борг із зобов`язанням повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики з огляду на дійсний зміст та достовірність документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2025 року у справі № 521/7270/17.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як слідує з наданої позивачем розписки, за її змістом ОСОБА_2 взяв у борг 90 000 дол. США у ОСОБА_3 .
При цьому розписка не містить жодних інших ідентифікаційних даних позичальника крім його прізвища, імені та по батькові, що не дає можливості з достовірністю встановити, що саме відповідач є позичальником за розпискою.
Також розписка не містить і дати отримання коштів, проте це є обов`язковою умовою, що визначає зміст розписки, що підтверджується наведеними вище висновками Верховного Суду.
У судовому засіданні представник позивача зазначила, що договір позики укладено приблизно рік тому.
Водночас саме лише посилання на це представника позивача не може бути належним доказом на підтвердження цієї обставини.
Також як слідує зі змісту розписки, вона не містить і строку повернення позики.
Водночас відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1047 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
На підтвердження пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики, позивачем надано письмову вимогу від 16.07.2025 про повернення коштів за борговою розпискою, адресовану ОСОБА_2 , з вимогою повернути позивачу борг у розмірі 90 000 доларів США у повному обсязі у тридцятиденний строк від дня пред`явлення вимоги, та роздруківку трекінгу про відстеження поштового відправлення з веб-сайта АТ «Укрпошта» 6502300100713.
Відповідно до указаного трекінгу про відстеження, поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання.
Разом з тим, сам лише трекінг про відстеження не є належним доказом направлення позивачем письмової вимоги про повернення коштів, оскільки сам по собі не підтверджує вміст поштового відправлення, його відправника та одержувача.
Отже, усе наведене в сукупності свідчить про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Водночас посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що відповідач не спростував укладення договору позики та отримання ним коштів, а також їх неповернення позивачу, не свідчить про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_4 слід залишити за ним.
Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складено 26.02.2026.
Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА