ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 480/5941/24
адміністративне провадження № К/990/43012/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 480/5941/24
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
про визнання неправомірним та скасування попередження,
за касаційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
на рішення Сумського окружного адміністративного суду (у складі судді Шаповала М.М.) від 05 червня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів Присяжнюк О.В., Спаскіна О.А., Калиновського В.А.) від 23 вересня 2025 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У липні 2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі - Держпраці, Міжрегіональне управління, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати попередження Держпраці від 14 червня 2024 року № 22-ДПС-ПР-СМ щодо порушення ним законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
- стягнути з відповідача відшкодування судового збору в розмірі 3 028 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 зазначав, що оскаржуване попередження видано на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Сумській області від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 , а не документальної виїзної перевірки відповідно до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509). Оскільки фактична та документальна перевірки є різними видами перевірок, то відповідач не мав підстав для вжиття заходів, передбачених статтею 265 КЗпП України. Також вказував, що не отримував повідомлення Держпраці про розгляд справи 14 червня 2024 року, що позбавило його можливості вчасно надати пояснення, які з додатками він надіслав 17 червня 2024 року. В акті фактичної перевірки від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 посадові особи Головного управління ДПС у Сумській області встановили допуск 26 січня 2024 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) до роботи продавцем в барі "Дім Пива" ( АДРЕСА_1 ) без укладення трудового договору, проте не врахували, що остання виконувала роботу в барі на підставі договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року № 10-1/2023, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ). Додатковою угодою (заявкою) від 23 січня 2024 року до вказаного договору було оформлено заявку на працівника ОСОБА_2 для виконання обов`язків продавця (бармена) з 23 по 31 січня 2024 року. ФОП ОСОБА_3 має КВЕД 78.30 та включена до Переліку суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців, який є додатком до Порядку формування та ведення переліку суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 05 червня 2013 року № 400. Трудові відносини ФОП ОСОБА_3 з ОСОБА_2 підтверджуються наказом про прийняття на роботу, виплатою зарплати та перерахуванням податків.
Попередження негативно впливає на права позивача, оскільки встановлює порушення, що може призвести до штрафу в тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за повторне порушення протягом 2 років відповідно до абзацу 3 частини другої статті 265 КЗпП України.
3. Держпраці не визнало позов, у відзиві вказувало, що ФОП ОСОБА_1 взяв безпосередню участь у фактичній перевірці, підписав акт перевірки та висловив зауваження лише щодо фіскального чека і денного звіту РРО, водночас не подав заперечення на факт фактичної перевірки у порядку, визначеному статтею 86 Податкового кодексу України (далі - ПК України), і документів, що підтверджують виконання ОСОБА_2 трудової функції згідно з укладеним з ФОП ОСОБА_3 договором про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року. ПК України не передбачає надсилання повідомлень та документів на приватні номери перевіряючих ГУ ДПС у Сумській області у соціальних мережах ("viber"). Позивач отримав лист Міжрегіонального управління 05 червня 2024 року, а пояснення з копіями договору аутстафінгу направив листом лише 17 червня 2024 року після винесення попередження. Крім того, ОСОБА_2 на підставі наказу від 22 січня 2024 року № 133-К була прийнята з 23 січня 2024 року на посаду бармена з випробувальним терміном в один місяць, а згідно з трудовим договором з ФОП ОСОБА_3 вона зобов`язувалася виконати обов`язки продавця продовольчих товарів, що має різні коди за Класифікатором професій ДК 003:2010. Також відсутнє погодження ОСОБА_2 на виконання трудової функції на користь іншого суб`єкта господарювання, а акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року, підписаний сторонами 01 лютого 2024 року, не містить конкретизації виконаних робіт, при цьому оплата послуг у розмірі 4 294,40 грн була здійснена лише 20 червня 2024 року після проведення фактичної перевірки та прийняття Міжрегіональним управлінням оскаржуваного попередження від 14 червня 2024 року. Також відповідач вважав, що позивач не обґрунтував розмір витрат на професійну правничу допомогу.
4. ФОП ОСОБА_1 у запереченнях на відзив зазначав, що лист Міжрегіонального управління від 05 червня 2024 року, в якому його було повідомлено про одержання акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Сумській області, не містив інформації про час та місце розгляду справи відповідно до вимог Порядку № 509. Визначення обсягу трудових обов`язків між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наявність погодження на виконання функції на користь іншого суб`єкта господарювання не є предметом дослідження у цій справі, оскільки не стосується суті спору. У пункті 2 договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 01 грудня 2023 року, визначено перелік робіт, який виконує персонал ФОП ОСОБА_3 ; у пункті 3.2. цього ж договору встановлено оплату послуг виконавця один раз на пів року, але не пізніше 30 червня та 31 грудня. Посадові особи Головного управління ДПС у Сумській області направили відповідачу не всі документи, переслані через месенджер "viber".
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
5. Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року, задовольнив позов частково:
- визнав протиправним та скасував попередження Міжрегіонального управління від 14 червня 2024 року № 22-ДПС-ПР-СМ про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України;
- стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Держпраці на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на сплату судового збору в сумі 3 028 грн;
- відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.
6. Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач порушив процедуру розгляду справи про накладення штрафу, визначену Порядком № 509, оскільки не повідомив позивача про час і місце розгляду акта фактичної перевірки від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 , чим позбавив ФОП ОСОБА_1 права взяти участь у розгляді справи та можливості подати пояснення і докази на спростування виявлених порушень. Фактична перевірка проводилася на території бару "Дім Пива", де ОСОБА_2 виконувала роботу на підставі укладеного договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року № 10-1/2023, укладеним між ФОП ОСОБА_1 як замовником та ФОП ОСОБА_3 як виконавицею. Міжрегіональне управління не дослідило факт перебування ОСОБА_2 станом на дату складання протоколу про адміністративне правопорушення від 26 січня 2024 року у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , яка виплачувала їй заробітну плату і сплачувала необхідні податки та збори. Недотримання встановленої процедури є самостійною підставою для визнання рішення протиправним, незалежно від наявності чи відсутності порушення по суті.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
7. Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
8. На обґрунтування касаційної скарги Держпраці зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 129 Конституції України, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі - Порядок № 823), Порядку № 509 та порушили вимоги частини першої статті 2 та частини третьої статті 242 КАС України, а також не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20 та від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20 (про те, що акт перевірки ДПС є підставою для накладення штрафу органами Держпраці без проведення окремого інспекційного відвідування для підтвердження обставин, зафіксованих у такому акті), від 31 жовтня 2024 року у справі № 300/6438/21 та від 25 вересня 2024 року у справі № 160/12979/21 (про те, що чинний Порядок № 509 не передбачає участі суб`єкта господарювання під час розгляду справи про накладення штрафу), водночас безпідставно послалися на постанову від 21 серпня 2020 року у справі № 822/137/18 з неподібними фактичними обставинами справи і постанови від 16 вересня 2021 року у справі № 420/9061/20 та від 04 травня 2022 року у справі № 300/3288/20, висновки в яких стосувалися накладення на суб`єкта господарювання штрафу, а не винесення попередження.
На час виникнення спірних правовідносин чинна редакція Порядку № 509 не містила вимог щодо повідомлення суб`єкта господарювання про дату і час розгляду справи та його обов`язкової участі, оскільки пункти 6, 7 Порядку № 509 були виключені на виконання Порядку № 823; визнання нечинним Порядку № 823 не відновлює дію Порядку № 509. Факт перевірки ГУ ДПС у Сумській області є самостійною підставою для застосування до ФОП ОСОБА_1 попередження.
Суди попередніх інстанцій не надали оцінки доводам Міжрегіонального управління, наданим 19 листопада 2024 року, щодо необхідності проведення дослідження наданих ФОП ОСОБА_1 договору про надання персоналу (аутстафінгу) разом з іншими документами, а саме: про прийняття з 23 січня 2024 року ОСОБА_2 згідно з наказом від 22 січня 2024 року № 133-К на посаду бармена, тоді як за трудовим договором від 23 січня 2024 року, укладеним з ФОП ОСОБА_3 , вона зобов`язана виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів. Трудовий договір з ОСОБА_2 не містить її згоди на направлення до іншого роботодавця, що вимагалося пунктом 1.4 договору аутстафінгу, статтями 29, 32, 33 КЗпП України та пунктом 7 самого трудового договору. Додатковою угодою від 01 грудня 2023 року до договору про надання персоналу від 01 жовтня 2023 року з договору аутстафінгу виключено ключові умови: укладання контракту з працівником та його згоду на роботу у замовника (пункт 1.4), щомісячне надання інформації про використання персоналу (пункти 1.5, пункти 3.4), деталізацію в актах наданих послуг щодо працівників та переліку виконаних ними робіт (пункти 4.1), що унеможливлює достовірне встановлення справжності та дійсності договору. Оплата за актом приймання-передачі наданих послуг від 01 лютого 2024 року після проведення фактичної перевірки (29 квітня 2024 року) та прийняття оскаржуваного попередження (14 червня 2024 року).
ФОП ОСОБА_3 у звітності за формою № 1-ПА за І квартал 2024 року, поданій 10 квітня 2024 року до Сумського обласного центру зайнятості, вказала про відсутність працівників, направлених на роботу до інших роботодавців, що спростовує факт направлення ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 у період з 23 по 31 січня 2024 року.
9. Позивач подав відзив, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу Держпраці. ФОП ОСОБА_1 обґрунтовував це тим, що Міжрегіональне управління покликається у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені у неподібних правовідносинах. У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у 2024 році вже після визнання Порядку № 823 нечинним. Відповідач посилається на недіючу редакцію пунктів 1.4, 3.4, 4.1 договору про надання персоналу (аутстафінгу), оскільки додатковою угодою від 01 грудня 2023 року ще до моменту залучення персоналу (23 січня 2024 року) зазначені пункти були змінені або виключені з договору. Довільне трактування відповідачем умов договору є нехтуванням принципом свободи договору та презумпцією чинності договору. Оплата послуг була здійснена у терміни, передбачені пунктом 3.2 Договору. Матеріали справи містять трудовий договір, повідомлення про прийняття на роботу, наказ, документи про виплату зарплати та сплату податків. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформульованої у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 822/1037/18, відомості в акті перевірки не є беззаперечним доказом вини і підлягають перевірці. Також покликається на постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14, від 15 січня 2020 року у справі № 280/4621/19, від 14 травня 2020 року у справі № 640/1099/19, від 27 липня 2022 року у справі № 804/7238/17 про можливість залучення працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу.
Правильність ведення звітності ФОП ОСОБА_3 не може ставитись у залежність позивачу, який діє добросовісно. Крім того, цей доказ був долучений відповідачем із порушенням процесуальних строків не разом з відзивом, без обґрунтування неможливості своєчасного подання та без клопотання про поновлення строку.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
10. 21 жовтня 2025 року Держпраці подало до Верховного Суду касаційну скаргу.
11. Верховний Суд ухвалою від 06 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження.
12. 18 листопада 2025 року ФОП ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.
13. Верховний Суд ухвалою від 12 березня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 13 березня 2026 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що 26 січня 2024 року о 15 годині 05 хвилин посадові особи Сумського районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Сумській області (далі - Сумський РУП ГУНП в Сумській області) виявили реалізацію продавцем ОСОБА_2 на робочому місці в барі "Дім Пива" на АДРЕСА_1 слабоалкогольного напою неповнолітній особі, 2006 року народження, про що склали протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 190456.
15. 08 лютого 2024 року адміністративна комісія при виконавчому комітеті Сумської міської ради постановою № 81 наклала на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6 800 грн.
16. Отримавши від Сумського РУП ГУНП в Сумській області зазначену інформацію, 07 травня 2024 року посадові особи Головного управління ДПС у Сумській області на підставі направлення на перевірку від 25 квітня 2024 року № 1610/18-280706 провели фактичну перевірку бару "Дім Пива" на АДРЕСА_1 , в якому здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 . У складеному акті фактичної перевірки № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 вказали про те, що 26 січня 2024 року ОСОБА_2 була допущена до роботи продавцем у барі "Дім Пива" без належного оформлення трудових відносин з ФОП ОСОБА_1 . Позивач підписав цей акт без зауважень та безпосередньо одержав один примірник, що підтверджує його особистий підпис на 5 сторінці акта перевірки.
17. 17 травня 2024 року Міжрегіональне управління одержало лист Головного управління ДПС у Сумській області, яким останнє направило для відповідного реагування і прийняття рішення завірену копію акта фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 .
18. 20 травня 2024 року Держпраці листом № ПНС/2/6971-24 повідомило позивача про одержання уповноваженою особою акту фактичної перевірки ГУ ДПС у Сумській області, яким встановлено порушення законодавства про працю. ФОП ОСОБА_1 отримав цей лист 05 червня 2024 року.
19. 14 червня 2024 року Міжрегіональне управління здійснило розгляд справи про накладення штрафу, за результатами якого склало попередження від 14 червня 2024 року № 22-ДПС-ПР-СМ щодо порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю в частині допуску до роботи працівника ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин шляхом укладання трудового договору. Цього ж дня Держпраці направило зазначене попередження на адресу позивача листом № ПНС/1/8653-24, яке позивач отримав 18 червня 2024 року.
20. Не погодившись із винесеним Держпраці попередженням, позивач звернувся до суду з позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
21. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
22. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
23. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
24. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
25. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
26. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року не відповідають, оскільки викладені у касаційній скарзі Держпраці доводи є частково обґрунтованими, з огляду на таке.
27. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX "Про адміністративну процедуру" (далі - Закон № 2073-IX) здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: 1) дискреційне повноваження передбачено законом; 2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; 3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; 4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
29. Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 2073-IX адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень.
30. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
31. Таким чином, суд здійснює перевірку рішень суб`єктів владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам закону, дотримання меж повноважень та встановленого порядку, а також забезпечення принципу пропорційності. Водночас суд не наділений повноваженнями самостійно визначати доцільність обраного адміністративним органом заходу реагування чи замінювати його на інший, оскільки це перебуває в дискреційних повноваженнях органу.
32. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17 (щодо визначення поняття "дискреційні повноваження").
33. Ураховуючи предмет та підстави позову, висновки судів попередніх інстанцій стосувалися дотримання Держпраці встановленого порядку розгляду справи про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності, а також обґрунтованості підстав для застосування відповідного заходу реагування по суті. При цьому питання дотримання процедури проведення фактичної перевірки та складання акта перевірки не було підставою оскаржуваного попередження.
34. Частиною першою статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
35. Податкові органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з метою перевірки дотримання податкового законодавства відповідно до частини другої статті 259 КЗпП України.
36. Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
37. Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України).
38. Отже, податковий орган відповідно до закону має повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання роботодавцями законодавства про працю у частині вимог щодо оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та фіксації відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору).
39. Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України), може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки (пункт 80.2 статті 80 ПК України).
40. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 ПК України. Пунктом 86.1 статті 86 ПК України визначено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов`язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із запереченнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.
Матеріали перевірки - це: акт (довідка) перевірки з інформативними додатками, які є його невід`ємною частиною; заперечення, надані платником податків до акта (довідки) перевірки (у разі їх наявності на час розгляду); пояснення та їх документальне підтвердження, які надані платником податків відповідно до підпункту 16.1.15 пункту 16.1 статті 16 та відповідно до абзацу другого підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 розділу I цього Кодексу.
41. Верховний Суд зауважує, що суб`єкт господарювання, який допускає перевіряючих до місця провадження господарської діяльності, має право висловлювати свої заперечення щодо виявлених порушень безпосередньо під час перевірки.
42. Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України. Водночас до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, за вказане порушення застосовується попередження.
43. При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вказані правопорушення шляхом накладення штрафу або застосування попередження за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
44. Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, є Державна служба України з питань праці (Держпраці).
45. Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Держпраці, що відповідно до Положення, затвердженого наказом Держпраці від 23 вересня 2022 року № 173, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
46. Пунктом 8 зазначеного Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, зокрема з податковими органами.
47. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці відповідно до закону наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи або застосовувати попередження в порядку, визначеному законодавством. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 120/17056/23.
48. У справі, що розглядається, Головне управління ДПС у Сумській області здійснило фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за місцем провадження ним господарської діяльності у барі "Дім Пива" стосовно дотримання вимог законодавства про працю, результати якої зафіксували в акті фактичної перевірки від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 .
49. Міжрегіональне управління є територіальним органом Держпраці, що відповідно до Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Держпраці від 23 вересня 2022 року № 173, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
50. Одержавши 17 травня 2024 року від Головного управління ДПС у Сумській області завірену копію акта фактичної перевірки від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 з додатками, Міжрегіональне управління здійснило розгляд справи та за його результатами 14 червня 2024 року прийняло попередження № 22-ДПС-ПР-СМ ФОП ОСОБА_1 про порушення законодавства про працю. 
51. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку, що Міжрегіональне управління на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Сумській області від 07 травня 2024 року № 5546/18/19/РРО/ НОМЕР_1 розглядає справу про притягнення до відповідальності та вирішує питання складу правопорушення.
52. Водночас, оцінюючи такі обставини, суди виходили з того, що відповідач не повідомив ФОП ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, чим позбавив його права взяти участь у розгляді справи та можливості подати пояснення і докази на спростування виявлених порушень, що є порушенням Міжрегіональним управлінням процедури розгляду справи, визначеної Порядком № 509.
53. Верховний Суд вважає зазначені висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими з огляду на таке.
54. Механізм накладення на суб`єктів господарювання (роботодавців) штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України, визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509.
55. У первинній редакції Порядку № 509, чинній до 30 серпня 2019 року, пункти 6, 7 містили вимоги про необхідність повідомлення суб`єкта господарювання листом-повідомленням про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу та передбачали розгляд справи за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено.
56. Кабінет Міністрів України постановою від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" затвердив Порядок № 823, який вніс зміни до Порядку № 509, зокрема, виключив пункти 6 та 7 Порядку № 509.
57. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, визнав протиправним та нечинним Порядок № 823.
58. Проте Верховний Суд зазначає, що визнання нечинним Порядку № 823 не відновлює дію Порядку № 509 у редакції, що діяла до набрання чинності Порядком № 823. Це прямо слідує з частини п`ятої статті 61 Закону України від 24 серпня 2023 року № 3354-IX "Про правотворчу діяльність" (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"), відповідно до якої визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність, не відновлює дію нормативно-правового акта або його окремого структурного елемента, що діяв до набрання чинності нормативно-правовим актом або окремим його структурним елементом, що визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність.
59. Водночас таке тлумачення Закону № 3354-IX слугує для розуміння принципів правотворчості та не є застосуванням норми, яка не набрала чинності. Принцип, відповідно до якого визнання нормативно-правового акта нечинним не має наслідком автоматичне відновлення дії попередньої редакції акта, зміненого або скасованого таким нормативно-правовим актом, є складовою правової визначеності.
60. Тобто внесення змін до деяких положень Порядку № 509 відповідно до Порядку № 823 та наступне визнання цих змін такими, що втратили чинність, не впливають на чинність в цілому Порядку № 509 та, відповідно, на результат вирішення спірних правовідносин.
61. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 червня 2024 року у справі № 140/23652/23, від 15 липня 2024 року у справі № 600/4070/22-а, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/3123/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 600/2955/22-а, від 02 жовтня 2024 року у справах № 560/11269/23 та № 120/12494/23.
62. З огляду на це Верховний Суд відхиляє твердження позивача у відзиві на касаційну скаргу, що оскільки спірні правовідносини виникли у 2024 році, тобто вже після визнання Порядку № 823 нечинним, то Порядок № 509 слід застосовувати у первинній редакції, яка містила пункти 6 та 7 щодо обов`язкового повідомлення суб`єкта господарювання та його участі у розгляді справи.
63. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин (червень 2024 року) Порядок № 509 діяв у редакції, яка не містила пунктів 6 та 7, а отже, не визначала обов`язку Міжрегіонального управління завчасно повідомляти ФОП ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи про притягнення до відповідальності, передбаченої частиною другою статті 265 КЗпП України, та не передбачала обов`язкової участі суб`єкта господарювання або його представника під час розгляду такої справи.
64. Зазначене узгоджується зі усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою вже після внесення змін до Порядку № 509, та викладеною, зокрема, у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 160/12979/21, від 31 жовтня 2024 року у справі № 300/6438/21 у правовідносинах, коли Порядок № 509 не містив пунктів 6 та 7.
65. Водночас суди попередніх інстанцій при вирішенні спору безпідставно послалися на постанови Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 822/1037/18, від 16 вересня 2021 року у справі № 420/9061/20 та від 04 травня 2022 року у справі № 300/3288/20, в яких правовідносини виникли до виключення пунктів 6, 7 з Порядку № 509.
66. Верховний Суд зазначає, що Міжрегіональне управління фактично повідомило ФОП ОСОБА_1 про одержання акта фактичної перевірки, яким встановлено порушення законодавства про працю. Зокрема, відповідно до пункту 3 Порядку № 509 Міжрегіональне управління листом від 20 травня 2024 року № ПНС/2/6971-24 направило позивачу відповідне повідомлення, яке останній одержав 05 червня 2024 року.
67. Оскаржуване попередження прийнято 14 червня 2024 року, тобто через дев`ять днів після отримання позивачем повідомлення, протягом яких він мав реальну можливість надати Міжрегіональному управлінню пояснення та документи, що підтверджують його позицію.
68. Крім того, відповідно до пункту 86.7 статті 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.
69. ФОП ОСОБА_1 безпосередньо брав участь у фактичній перевірці, проведеній Головним управлінням ДПС у Сумській області 29 квітня 2024 року, підписав акт перевірки без зауважень, одержав його примірник та не скористався правом на подання заперечень на акт перевірки у порядку, визначеному пунктом 86.7 статті 86 ПК України, протягом встановленого 10-денного строку.
70. Верховний Суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 2073-IX особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними. У цьому контексті доводи позивача щодо процедурних порушень мають оцінюватися з урахуванням факту його обізнаності про проведення перевірки та можливості подання пояснень у відповідному провадженні.
71. За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про порушення Міжрегіональним управлінням процедури розгляду справи, передбаченої пунктами 6 та 7 Порядок № 509, як підставу для скасування попередження ФОП ОСОБА_1 , не ґрунтуються на чинному нормативно-правовому регулюванні.
72. Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 2073-IX порушення адміністративним органом передбаченої законом адміністративної процедури, якщо воно не вплинуло і не могло вплинути на правомірність вирішення справи по суті, не спричиняє протиправності адміністративного акта.
73. Отже, оцінюючи доводи позивача щодо процедурних порушень, суди попередніх інстанцій мали з`ясувати, чи призвів розгляд Держпраці справи про притягнення до відповідальності без участі суб`єкта господарювання або його представника до обмеження процедурних прав ФОП ОСОБА_1 та чи могло це вплинути на зміст прийнятого рішення. Саме по собі недодержання окремих процедурних формальностей без встановлення таких наслідків не може бути достатньою підставою для скасування адміністративного акта.
74. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, задовольнивши частково позов виключно з процедурних підстав, фактично ухилилися від дослідження обставин, що мають вирішальне значення для правильного вирішення справи, - наявності або відсутності факту допуску ФОП ОСОБА_1 працівника ОСОБА_2 до роботи без належного оформлення трудових відносин.
75. ФОП ОСОБА_1 на обґрунтування своєї позиції щодо неправомірності притягнення його до відповідальності за статтею 265 КЗпП України покликався на те, що ОСОБА_2 виконувала роботу в барі "Дім Пива" не як його працівник, а на підставі договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року № 10-1/2023, укладеного між ним як замовником та ФОП ОСОБА_3 як виконавицею.
76. Законодавство України дійсно не забороняє залучення суб`єктами господарювання працівників через механізм надання персоналу, і Верховний Суд не ставить під сумнів саму можливість використання такої форми організації праці.
77. Згідно з підпунктом 14.1.183 пункту 14.1 статті 14 ПК України послуга з надання персоналу - господарська або цивільно-правова угода, відповідно до якої особа, що надає послугу (резидент або нерезидент), направляє у розпорядження іншої особи (резидента або нерезидента) одну або декількох фізичних осіб для виконання визначених цією угодою функцій. Угода про надання персоналу може передбачати укладання зазначеними фізичними особами трудової угоди або трудового контракту із особою, у розпорядження якої вони направлені. Інші умови надання персоналу (у тому числі винагорода особи, що надає послугу) визначаються угодою сторін.
78. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI "Про зайнятість населення" (далі - Закон № 5067-VI) суб`єкти господарювання - роботодавці, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, направляють працівників за умови, якщо це передбачено колективним договором такого роботодавця, та за наявності згоди первинної профспілкової організації і зобов`язані: укласти договір з роботодавцем про застосування праці працівника; виплачувати працівникові заробітну плату в розмірі, не нижчому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом, та заробітної плати, яку отримує працівник у роботодавця за виконання такої ж роботи; забезпечувати працівнику час роботи та відпочинку на умовах, визначених для працівників роботодавця, що передбачено умовами колективного договору та правилами внутрішнього трудового розпорядку; нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на користь працівника; не перешкоджати укладенню трудового договору між працівником та роботодавцем, у якого виконувалися ним роботи.
79. Тобто підпункт 14.1.183 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає послугу з надання персоналу як господарську або цивільно-правову угоду, відповідно до якої особа, що надає послугу (резидент або нерезидент), направляє у розпорядження іншої особи (резидента або нерезидента) одну або декількох фізичних осіб для виконання визначених цією угодою функцій, а стаття 39 Закону № 5067-VI регулює правовідносини, які виникають під час провадження діяльності суб`єктів господарювання, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця.
80. Водночас залучення працівника за договором про послугу з надання персоналу (аутстафінгу) не є переведенням на іншу роботу у розумінні статей 32, 33 КЗпП України, оскільки при наданні персоналу трудові відносини виникають та існують між працівником і суб`єктом господарювання, який здійснює наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в іншого роботодавця (провайдером послуг з надання персоналу). У такому разі виконання працівником трудової функції на об`єктах замовника є невід`ємною складовою тієї діяльності, для здійснення якої працівника було прийнято на роботу. На відміну від переведення, яке передбачає зміну істотних умов праці працівника, що вже перебуває у трудових відносинах з певним роботодавцем, направлення працівника до замовника за договором про надання персоналу здійснюється в межах трудової функції, обумовленої при укладенні трудового договору з провайдером послуг з надання персоналу, та відповідно до виду господарської діяльності замовника таких послуг.
81. Отже, посилання відповідача на статті 29, 32, 33 КЗпП України як на підставу для висновку про невідповідність договору про послуги з надання персоналу вимогам законодавства є необґрунтованими, оскільки зазначені норми регулюють правовідносини між працівником та його роботодавцем щодо зміни трудової функції або істотних умов праці, тоді як правовідносини з направлення працівника для виконання роботи в іншого роботодавця за договором про надання персоналу врегульовані спеціальною нормою - статтею 39 Закону № 5067-VI.
82. При вирішенні спорів щодо оскарження рішень Держпраці про притягнення до відповідальності за допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору адміністративні суди перевіряють договір про надання персоналу (аутстафінгу) не в загальному цивільно-правовому контексті, а виключно з метою встановлення наявності або відсутності ознак прихованого працевлаштування. Тобто суд має з`ясувати сукупність обставин, які свідчать про його дійсність, реальність виконання та відповідність вимогам закону, зокрема статті 39 Закону № 5067-VI.
83. Використання такої форми організації праці можливе за умови дотримання вимог, встановлених підпунктом 14.1.183 пункту 14.1 статті 14 ПК України та статтею 39 Закону № 5067-VI.
84. Верховний Суд зазначає, що для сфери громадського харчування HoReCa (готелі, ресторани, кейтерингові компанії) укладення договору з провайдером послуг з надання персоналу є поширеною практикою організації праці, зумовленою специфікою цієї галузі, зокрема сезонними коливаннями попиту, необхідністю оперативного залучення персоналу для обслуговування подій та заходів, а також високою плинністю кадрів.
85. Водночас характер праці у сфері громадського харчування HoReCa передбачає пряме підпорядкування бармена (офіціанта, кухара) замовнику в межах операційної діяльності закладу, зокрема, робота за графіком закладу, використання обладнання, носіння форми, дотримання стандартів обслуговування клієнтів від імені закладу тощо.
86. Зазначене об`єктивно ускладнює розмежування між послугами аутстафінгу та прихованими трудовими відносинами із замовником.
87. Для підтвердження реальності правовідносин з надання персоналу позивач має спростувати наявність між замовником і залученим працівником трудових відносин, а суд - з`ясувати, чи провайдер послуг з надання персоналу фактично виконував функції роботодавця щодо направленого працівника, зокрема: видавав накази щодо прийняття на роботу, надання відпусток та звільнення; вів облік робочого часу (табелі); проводив інструктажі з охорони праці та забезпечував безпечні умови праці; нараховував та виплачував заробітну плату; здійснював нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
88. Водночас про приховані трудові відносини між працівником та замовником можуть свідчити фактичні обставини, зокрема:
- працівник підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку замовника, виконує вказівки його керівництва, дотримується встановленого ним графіку роботи та несе перед ним дисциплінарну відповідальність;
- замовник безпосередньо контролює робочий процес працівника, визначає зміст, обсяг та порядок виконання роботи;
- провайдер послуг з надання персоналу не здійснює реальних функцій роботодавця щодо працівника та фактично виступає лише формальною стороною трудового договору;
- відносини між замовником та працівником мають постійний характер, що не відповідає природі послуги з надання персоналу.
89. Пряме підпорядкування працівника керівництву замовника, виконання його розпоряджень, дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку замовника можуть свідчити про фактичне перебування працівника у трудових відносинах із замовником, а не з провайдером послуг з надання персоналу, та, відповідно, про удаваність договору аутстафінгу.
90. Також суд має дослідити наявність належної документації, що підтверджує виконання договору про надання персоналу, зокрема: актів приймання-передачі наданих послуг із зазначенням конкретних працівників, періоду їх роботи та переліку виконаних функцій; звітів провайдера про використання персоналу; документів, що підтверджують своєчасність оплати послуг замовником відповідно до умов договору; доказів нарахування та сплати провайдером послуг з надання персоналу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за направленого працівника; відповідності даних, зазначених у звітності провайдера (зокрема, за формою № 1-ПА), фактичним обставинам направлення працівника до замовника.
91. У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не спростували обставини, які, на думку Міжрегіонального управління, ставлять під сумнів реальність виконання договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року № 10-1/2023, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , зокрема, неузгодженість між умовами трудового договору працівника з провайдером послуг з надання персоналу (виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів) та функціями бармена, які ОСОБА_2 фактично виконувала на об`єкті замовника. Додатковою угодою від 01 грудня 2023 року до договору аутстафінгу було виключено або змінено ключові умови первинної редакції договору, зокрема щодо: обов`язкового укладання контракту з працівником та отримання його згоди на виконання роботи у замовника (пункт 1.4); щомісячного надання провайдером замовнику інформації про використання персоналу (пункти 1.5, 3.4); деталізації в актах наданих послуг щодо конкретних працівників та переліку виконаних ними робіт (пункт 4.1), тоді як виключення зазначених умов суттєво ускладнює можливість встановлення реальності виконання договору та контролю за належним оформленням трудових відносин.
92. Також відповідач покликався на те, що ФОП ОСОБА_1 під час проведення фактичної перевірки не повідомив перевіряючих про існування договору аутстафінгу і не надав його, підписавши акт перевірки без зауважень, а також не подав заперечення на акт фактичної перевірки у строки та порядку, визначеному статтею 86 ПК України; акт приймання-передачі наданих послуг від 01 лютого 2024 року не містить конкретизації виконаних робіт, а оплата послуг у розмірі 4 294,40 грн була здійснена лише 20 червня 2024 року, тобто після проведення фактичної перевірки (29 квітня 2024 року) та прийняття оскаржуваного попередження (14 червня 2024 року); у звітності ФОП ОСОБА_3 за формою № 1-ПА за І квартал 2024 року, поданій 10 квітня 2024 року до Сумського обласного центру зайнятості, остання зазначила про відсутність працівників, направлених на роботу до інших роботодавців, що прямо суперечить твердженням позивача про направлення ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 у період з 23 по 31 січня 2024 року.
93. Проте суди попередніх інстанцій не підтвердили як наявність окремих недоліків в оформленні документів при реально існуючих правовідносинах з надання персоналу, так і не спростували удаваність договору аутстафінгу, укладеного з метою уникнення відповідальності за допуск працівника до роботи без належного оформлення трудових відносин.
94. Також суди не з`ясували виконання ФОП ОСОБА_3 функції роботодавця щодо ОСОБА_2 та перебування останньої з нею у трудових відносинах на умовах, що дозволяли її направлення для виконання роботи на об`єкті ФОП ОСОБА_1 , а також не вирішили питання допустимості доказу - звітності ФОП ОСОБА_3 за формою № 1-ПА.
95. Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що при вирішенні спору про наявність чи відсутність порушення статті 24 КЗпП України суд зобов`язаний досліджувати не лише формальну наявність договірних документів, а й реальність правовідносин, які ними оформлені. Пріоритет змісту над формою (принцип превалювання сутності над формою) вимагає від суду з`ясовувати дійсний характер відносин між сторонами незалежно від найменування укладеного між ними договору (постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14, від 14 травня 2020 року у справі № 640/1099/19, від 27 липня 2022 року у справі № 804/7238/17).
96. Зазначений підхід узгоджується з Рекомендацією Міжнародної організації праці № 198 щодо трудового правовідношення (2006), пункт 9 якої передбачає, що визначення існування трудового правовідношення повинно ґрунтуватися насамперед на фактах, що підтверджують виконання роботи й виплату винагороди працівникові, незважаючи на те, як ці відносини характеризуються у будь-якій домовленості про протилежне, що має договірний або інший характер, яка могла бути укладена між сторонами.
97. Таким чином, при оцінці реальності договору про послугу з надання персоналу (аутстафінгу) суд має встановити сукупність обставин, зокрема: чи дійсно ФОП ОСОБА_3 самостійно здійснювала кадрове адміністрування працівника; чи відповідають умови трудового договору, укладеного між ОСОБА_2 та виконавцем (ФОП ОСОБА_3 ), фактичним умовам роботи у замовника (ФОП ОСОБА_1 ); чи складалися передбачені договором документи звітності; чи здійснювалася оплата послуг у строки та порядку, визначеному договором; чи подавав виконавець відповідну звітність до органів державної влади.
98. Відсутність або суперечливість зазначених обставин може свідчити, що договір про надання персоналу укладено з метою приховання фактичних трудових відносин між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .
99. Водночас позивач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що відповідач посилається на недіючу редакцію пунктів 1.4, 3.4, 4.1 договору аутстафінгу, оскільки додатковою угодою від 01 грудня 2023 року зазначені пункти були змінені або виключені ще до моменту залучення персоналу; що оплата послуг здійснена у строки, передбачені пунктом 3.2 договору; що правильність ведення звітності ФОП ОСОБА_3 не може ставитися позивачу в провину.
100. Проте суди попередніх інстанцій не надали їм належної правової оцінки, обмежившись формальним посиланням на процедурне порушення як на самостійну підставу для скасування попередження.
101. Наведені обставини в сукупності потребують оцінки з точки зору реальності виконання договору аутстафінгу, яку повинен здійснити суд першої інстанції в сукупності з іншими доказами, а не Верховний Суд як суд права.
102. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів"); з огляду на положення статті 341 КАС України, позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а тому не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
103. Аналогічні застереження містяться у Рекомендаціях R(95)5 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та покращення функціонування систем та процедур оскарження судових рішень від 07 лютого 1995 року (Recommendation R(95)5 concerning the introduction and improvement of the functioning of appeal systems and procedures in civil and commercial cases). Зокрема, у пункті "g" статті 7 Рекомендацій R(95)5 зазначено, що у суді третьої (касаційної) інстанції не можна представляти нові факти та нові докази.
104. Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
105. З огляду на частину другу статті 353 КАС України порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд.
106. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
107. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу Держпраці слід задовольнити частково, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року скасувати, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
108. Під час нового розгляду суду першої інстанції належить з`ясувати фактичні обставини виконання договору про надання персоналу (аутстафінгу) від 01 жовтня 2023 року № 10-1/2023 та додаткових угод до нього з урахуванням вимог статті 39 Закону № 5067-VI та підпункту 14.1.183 пункту 14.1 статті 14 ПК України; дослідити, чи виконувала ФОП ОСОБА_3 функції роботодавця щодо ОСОБА_2 ; перевірити доводи відповідача щодо розбіжностей між посадою, зазначеною у наказі про прийняття на роботу, та обов`язками, визначеними трудовим договором; надати оцінку строкам та обставинам оплати послуг за актом приймання-передачі; дослідити відповідність даних звітності ФОП ОСОБА_3 за формою № 1-ПА фактичним обставинам справи та вирішити питання допустимості цього доказу з урахуванням доводів позивача щодо порушення процесуальних строків його подання, водночас врахувати, що представник ФОП ОСОБА_1 22 листопада 2024 року також подавав до суду документи, зокрема копію податкової звітності ФОП ОСОБА_3 за І квартал 2024 року; надати правову оцінку доводам обох сторін та на підставі повного і всебічного з`ясування зазначених обставин ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
109. З огляду на частину шосту статті 139 КАС України, оскільки справа направляється на новий розгляд, то Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат на цій стадії судового розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року скасувати, а справу № 480/5941/24 - направити на новий розгляд до Сумського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: Я.О. Берназюк
Судді: С.М. Чиркін
В.М. Шарапа